П Р И Р У Ч Н И К
ЗА ПОЛАГАЊЕ ДРЖАВНОГ СТРУЧНОГ ИСПИТА
Пето издање

ПРИРУЧНИК 
ЗА ПОЛАГАЊЕ ДРЖАВНОГ СТРУЧНОГ ИСПИТА
Пето издање

Ауто­ри:
Градимир Ненадовић 
(Уставно уређење)
Тамара Стојчевић 
(Систем државне управе)
др Јасмина Бенмансур 
(Управни поступак и управни спор) 
др Јасмина Бенмансур 
(Канцеларијско пословање) 
Јана Љубичић 
(Радно законодавство)
Дражен Маравић 
(Основи система Европске уније)

Из­да­вач:
Министарство државне управе и локалне самоуправе 

За из­да­ва­ча: 
др Александар Мартиновић
министар државне управе и локалне самоуправе

Уредник:
Јасмина Бенмансур
помоћник министра државне управе и локалне самоуправе

Рецензент:
проф. др Зоран Лончар
Правни факултет Универзитета у Новом Саду

Градимир Ненадовић
Тамара Стојчевић
Јасмина Бенмансур 
Јана Љубичић
Дражен Маравић

ПРИРУЧНИК
ЗА ПОЛАГАЊЕ ДРЖАВНОГ СТРУЧНОГ ИСПИТА
Пето издање

Бе­о­град
2022

© Министарство државне управе и локалне самоуправе, 2022.
Са­др­жај

Страна
ПРЕДГОВОР ПРВОМ ИЗДАЊУ	17
ПРЕДГОВОР ДРУГОМ ИЗМЕЊЕНОМ И ДОПУЊЕНОМ ИЗДАЊУ	20
ПРЕДГОВОР ТРЕЋЕМ ИЗМЕЊЕНОМ И ДОПУЊЕНОМ ИЗДАЊУ	22

УСТАВНО УРЕЂЕЊЕ

I. 	ПОЈАМ И МАТЕРИЈА УСТАВА	25
II. 	РАЗВОЈ УСТАВНОСТИ У СРБИЈИ	27
1. Почеци и развој уставности у Србији до 1918. године	27
2. Уставни развој Србије у првој jугословенској држави	29
3. Уставни развој и распад друге Југославије	30
4. Устав Републике Србије из 1990. године	32
5. Устав Савезне Републике Југославије из 1992. године	33
6. Државна заједница Србија и Црна Гора	34
III. 	УСТАВНА ПРЕАМБУЛА 	35
IV. 	НАЧЕЛА УСТАВА	36
V. 	ЉУДСКА И МАЊИНСКА ПРАВА	41
1. Појам и основна начела	41
2. Лична права	44
3. Политичка права	51
4. Економска, социјална и културна права	53
5. Права странаца	56
6. Права припадника националних мањина	56
VI. 	ЕКОНОМСКО УРЕЂЕЊЕ И ЈАВНЕ ФИНАНСИЈЕ	58
1. Економско уређење	58
2. Јавне финансије	60
VII. 	УРЕЂЕЊЕ ВЛАСТИ	60
1. Народна скупштина	61
2. Председник Републике	67
3. Влада	72
4. Државна управа	79
5. Заштитник грађана	79
6. Војска Србије	81
7. Судови	83
8. Јавно тужилаштво	92
VIII. 	УСТАВНИ СУД	97
IX. 	ТЕРИТОРИЈАЛНО УРЕЂЕЊЕ	101
1. Уставне основе територијалне организације Републике Србије	101
2. Аутономне покрајине	103
3. Локална самоуправа	106
Страна
X. 	УСТАВНОСТ И ЗАКОНИТОСТ	120
1. Хијерархија домаћих и међународних општих правних аката	120
2. Хијерархија домаћих општих правних аката	121
3. Објављивање закона и других општих аката 	121
4. Забрана повратног дејства закона и других општих аката	121
5. Законитост управе	122
6. Језик поступка	122
7. Ванредно стање	122
8. Ратно стање	124
9. Одступања од људских и мањинских права у ванредном 
и ратном стању	124
XI. 	ПРОМЕНА УСТАВА	125
XII. 	СПРЕЧАВАЊЕ СУКОБА ИНТЕРЕСА 	127
Извори	136

СИСТЕМ ДРЖАВНЕ УПРАВЕ

I. 	ИЗВРШНА ВЛАСТ	141
1. Појам извршне власти	141
2. Хоризонтална и вертикална подела власти	143
3. Извршна власт и управa	143
II. 	ИЗВРШНА ВЛАСТ У СРБИЈИ	145
1. Развој извршне власти у Србији	145
2. Избор Владе	147
3. Састав Владе	147
4. Положај чланова Владе	148
5. Прописи и други акти које доноси Влада	150
6. Уређење Владе – Центар Владе	151
6.1. Генерални секретаријат Владе	152
6.2. Кабинет председника Владе	152
6.3. Републички секретаријат за законодавство	153
6.4. Републички секретаријат за јавну политику	153
6.5. Радна тела Владе, Координациона тела, Савети председника Владе	154
III. 	ДРЖАВНА УПРАВА	155
1. Појам државне управе	155
2. Начела државне управе	156
3. Врсте органа државне управе, службе Владе	157
3.1. Органи државне управе	157
3.2. Службе Владе	159
4. Прописи које доносе органи државне управе	159
5. Руковођење органом државне управе	159
5.1. Руковођење министарством	160
5.2. Руковођење органом управе у саставу	161
5.3. Руковођење посебном организацијом	161
5.4. Руковођење службом Владе	161
6. Унутрашње уређење органа државне управе	162
6.1. Унутрашње јединице	162
6.2. Управни окрузи	163
Страна
7. Унутрашњи надзор	164
7.1. Надзор над радом	164
7.2. Управна инспекција	165
7.2.1. Појам управне инспекције	165
7.2.2. Организација управне инспекције	165
7.2.3. Послови и начин рада управне инспекције	166
7.2.4. Поступак надзора	166
8. Инспекцијски надзор	168
8.1. Појам инспекцијског надзора	168
8.2. Врсте и облици инспекцијског надзора	168
8.3. Покретање и вођење поступка инспекцијског надзора	169
8.4. Мере које се изричу у инспекцијском надзору	170
9. Поверавање послова државне управе	171
10. Сукоб надлежности, решавање по жалби и изузеће 	172
10.1. Сукоб надлежности	172
10.2. Решавање о жалби	173
10.3. Изузеће службеног лица	173
11. Међусобни односи органа државне управе 	173
12. Однос органа државне управе и Владе 	174
12.1. Надзор над радом	175
12.2. Усклађивање и усмеравање рада	175
13. Однос органа државне управе и Народне скупштине, однос 
  органа државне управе и председника Републике	175
14. Однос органа државне управе и државних органа	176
15. Однос са судовима и судска контрола државне управе	176
16. Однос органа државне управе и локалне самоуправе 	177
16.1. Органи локалне самоуправе	177
Председник општине	177
Општинско веће	178
Општинска управа	179
16.2. Однос органа државне управе са органима локалне 
  самоуправе	179
17. Електронска управа	182
17.1. Појам електронске управе	182
17.2. Начела електронске управе	183
17.3. Портал еУправа	183
18. Јавне агенције	184
18.1. Појам јавне агенције	184
18.2. Положај јавне агенције	185
18.3. Органи јавне агенције	186
18.4. Надзор над радом јавне агенције	186
19. Јавност рада	187
19.1. Обавештавање јавности	187
19.2. Полазни документ, консултације и јавна расправа	188
19.3. Обележавање управних зграда и просторија, рад 
   са странкама	189
19.4. Приступ информацијама од јавног значаја	190
20. Службена употреба језика и писама	190
20.1. Шта је службена употреба језика и писама	190
20.2. Употреба језика у управном поступку	192
Страна
IV. 	ДОБРА УПРАВА	193
1. Појам добре управе	195
2. Начела Добре управе	196
V. 	НОВА КОНТРОЛА УПРАВЕ	197
1. Слободан приступ информацијама од јавног значаја 	198
1.1. Појам информације од јавног значаја	198
1.2. Ограничење права на доступност јавним информацијама	199
1.3. Повереник за информације од јавног значаја	200
1.4. Поступак прибављања информације од јавног значаја	201
1.5. Унапређивање јавности рада органа јавне власти	201
2. Заштита података о личности	202
2.1. Појам података о личности	202
2.2. Прикупљање и обрада података о личности	204
2.2.1. Прикупљање података	204
2.2.2. Обрада података	204
2.3. Права лица и заштита права лица чији се подаци прикупљају 
и обрађују	205
2.3.1. Права лица	205
2.3.2. Поступак заштите 	206
2.4. Заштита личности у медијима	206
2.5. Поступак пред Повереником за информације од јавног 
значаја и заштиту података о личности	207
3. Заштитник грађана	208
3.1. Појам Заштитника грађана	208
3.2. Положај Заштитника грађана	208
3.3. Надлежности Заштитника грађана	209
3 4. Поступак заштите 	210
4. Забрана дискриминације	210
4.1. Појам и облици дискриминације	211
4.2. Повереник за заштиту равноправности	213
4.3. Поступак заштите од дискриминације	213
4.3.1. Поступак пред Повереником за заштиту 
равноправности	213
4.3.2. Судски поступак	214
5. Политика једнаких могућности	215
5.1. Појам политике једнаких могућности и дискриминације 
засноване на полу	215
5.2. Примена политике једнаких могућности	216
5.3. Држава као послодавац и регулатор	217
Извори:	220

УПРАВНИ ПОСТУПАК И УПРАВНИ СПОР

I. 	УПРАВНИ ПОСТУПАК	225
1. Појам управног поступка	225
2. Појам управне ствари	226
3. Врсте управног поступка	226
4. Основна начела управног поступка	227
Страна
4.1. Начело законитости и предвидивости	228
4.2. Начело сразмерности	228
4.3. Начело заштите права странака и остваривања јавног интереса	229
4.4. Начело помоћи странци	230
4.5. Начело делотворности и економичности поступка	230
4.6. Начело истине и слободне оцене доказа	231
4.7. Право странке на изјашњавање	232
4.8. Начело самосталности	233
4.9. Право на жалбу и приговор	233
4.10. Начело правноснажности решења	234
4.11. Начело приступа информацијама и заштите података	235
5. Управно поступање	235
6. Управни акт	235
7. Гарантни акт	235
8. Управни уговор	236
9. Управне радње	237
10. Пружање јавних услуга	238
11. Основна правила поступка	238
12. Учесници у управном поступку	238
13. Надлежност органа	239
13.1. Стварна и месна надлежност	239
13.2. Сукоб надлежности	240
14. Овлашћено службено лице	241
15. Сарадња и службена помоћ	243
15.1. Јединствено управно место	243
15.2. Међународна правна помоћ	243
16. Странка у управном поступку и њено заступање	244
16.1. Појам странке	244
16.2. Процесна способност	244
16.3. Заступање странке	244
16.4. Стручни помагач	246
16.5. Превођење и тумачи	246
17. Општење органа и странака	246
18. Начин општења	247
19. Поднесци	247
20. Записници	248
21. Разгледање списа и обавештавање о току поступка	248
21.1. Право на разгледање списа и обавештавање	248
21.2. Захтев за разгледање списа и обавештавање о току 
   поступка	249
22. Обавештавање	249
22.1. Појам и начин обавештавања	249
22.2. Места на којима се врши обавештавање	250
22.3. Обавештавање у посебним случајевима	250
22.4. Пуномоћник за пријем обавештења	251
23. Поступци обавештавања	251
23.1. Обавештавање електронским путем	251
23.2. Обавештавање путем поште	251
23.3. Достављање	252
Страна
24. Рокови	253
24.1. Одређивање и продужење рокова	253
24.2. Рачунање рокова	254
24.3. Одржање рока	254
24.4. Враћање у пређашње стање	254
25. Трошкови поступка	255
26. Првостепени поступак	257
26.1. Покретање поступка и захтеви странака	257
26.1.1. Начин покретања поступка 	257
26.1.2. Тренутак покретања поступка	257
26.1.3. Одбацивање захтева странке	258
26.1.4. Захтев да се призна својство странке 	258
26.1.5. Покретање поступка јавним саопштењем и спајање 
   више управних ствари у један поступак	259
26.1.6. Измена захтева	260
26.1.7. Одустанак од захтева	260
26.1.8. Поравнање	260
27. Прекид поступка	261
28. Обустављање поступка	261
29. Ток поступка до доношења решења	261
29.1. Начин утврђивања чињеница у поступку	261
29.2. Дужност органа да прибави податке по службеној дужности	262
29.3. Прибaвљaње и уступaње пoдaтaкa o чињeницaмa 
  o кojимa сe вoди службeнa eвидeнциja у информационом 
  систему еЗуп	262
29.3.1. Нaчин приступa службeнoj eвидeнциjи	262
29.3.2. Нaчин прибaвљaњa, oднoснo уступaњa 
   и дoстaвљaњa пoдaтaкa	263
29.3.3. Прибaвљaњe и дoстaвљaњe пoдaтaкa eлeктрoнским 
   путeм	264
29.3.4. Чувaњe, зaштитa и сигурнoст пoдaтaкa 
   у инфoрмaциoнoм систeму eЗУП	265
29.3.5. Meрe зaштитe приступa инфoрмaциoнoм систeму eЗУП	266
29.3.6.  Приступ инфoрмaциoнoм систeму eЗУП 	266
29.3.7. Физичкa зaштитa пoдaтaкa и чувaњe бeзбeднoсних 
  кoпиja инфoрмaциoнoг систeмa eЗУП	267
29.3.8. Oдржaвaњe, пoпрaвкa и пoвлaчeњe из упoтрeбe 
  oпрeмe зa рaд инфoрмaциoнoг систeмa eЗУП	267
29.3.9. Физички увид у пoдaткe o кojимa сe вoди службeнa 
   eвидeнциja 	267
29.3.10. Упит oргaну кojи вoди службeну eвидeнциjу	268
29.4. Непосредно одлучивање	268
29.5. Привремене мере	268
29.6. Испитни поступак	269
29.7. Претходно питање	269
29.8. Усмена расправа 	270
30. Доказивање	271
30.1. Доказивање чињеница	271
30.2. Извођење доказа пред замољеним органом	271
Страна
30.3. Исправе	272
30.4. Сведоци	273
30.5. Вештачење	275
30.6. Тумачи	276
30.7. Увиђај	276
30.8. Изјава странке	277
30.9. Обезбеђење доказа	277
31. Решење и закључак	277
32. Појам решење	277
33. Заједничко решење	278
34. Делимично, допунско и привремено решење	278
35. Решење колегијалног органа	279
36. Облици и делови решења	279
37. Исправљање грешака у решењу	280
38. Рок за издавање решења	281
39. Закључак	281
40. Правна средства	281
41. Приговор	282
42. Жалба	283
43. Поступање првостепеног органа по жалби	285
44. Поступање другостепеног органа по жалби	286
45. Посебни случајеви укидања и мењања решења (ванредна 
  правна средства)	289
46. Мењање и поништавање решења у вези са управним спором	289
47. Понављање поступка	290
48. Поништавање коначног решења	292
49. Укидање решења	294
50. Поништавање, укидање и мењање правноснажног решења 
  на препоруку заштитника грађана	294
51. Правне последице поништавања и укидања решења	294
52. Извршење	295
52.1. Извршност решења	295
52.2. Врсте извршења	295
Управно извршење	295
53. Одговорност овлашћеног службеног лица	298
54. Вођење евиденција о решавању у управним стварима	299
55. Електронско управно поступање	299
55.1. Успостављање електронског управног поступања органа	299
55.2. Пријем електронског поднеска	300
55.3. Електронско достављање	300
55.4. Потврда о електронској достави	301
I. 	УПРАВНИ СПОР	301
1. Појам управног спора	301
2. Надлежност и састав суда 	302
3. Странке у управном спору	302
4. Предмет управног спора	303
5. Покретање спора	303
6. Претходни поступак	305
7. Утврђивање чињеница	308
Страна
8. Судске одлуке	308
9. Ванредна правна средства	309
10. Извршење пресуде	311
Извори	313

КАНЦЕЛАРИЈСКО ПОСЛОВАЊЕ

1. Појам канцеларијског пословања	317
2. Значај и улога канцеларијског пословања	318
3. Прописи којима је регулисано канцеларијско пословање органа 
државне управе	319
3.1. Историјат нормативног уређења канцеларијског пословања 
у Србији	319
3.2. Важећи правни извори канцеларијског пословања	320
4. Основни појмови канцеларијског пословања	321
5. Примање поште	323
5.1. Непосредно примање поднесака	323
5.2. Потврда о пријему поднеска	323
5.3. Пријем поште од другог органа државне управе	324
5.4. Пријем поште преко поштанске службе	325
6. Отварање и прегледање поште	325
7. Поступак са актима и предметима који садрже тајне податке 
и ознаку степена тајности	326
8. Поступак са актима који подлежу таксирању	327
9. Пријемни штамбиљ	328
10. Распоређивање поште и класификација предмета по материји	328
11. Основне евиденције о актима и предметима	330
11.1. Евидентирање аката и предмета	330
11.2. Картотека предмета	330
11.3. Скраћени деловодник	334
11.4. Вођење евиденције путем аутоматске обраде података	335
12. Помоћне евиденције о актима и предметима	337
12.1. Попис аката 	337
12.2. Вођење евиденције по досијеима	338
13. Евидентирање аката који су означени као тајни подаци	339
14. Поступак са нерешеним предметима истеком године	340
15. Здруживање аката	340
16. Омот списа	341
17. Достављање аката у рад	342
17.1. Интерна достава	342
17.2. Враћање решених предмета писарници	342
18. Роковник	343
19. Развођење аката	343
20. Отпремање поште	344
21. Архивирање и чување предмета	345
22. Архивска књига	346
23. Електронско канцеларијско пословање	346
23.1. Достава електронских докумената	346
Страна
23.2. Поступање са документима у електронском 
  канцеларијском пословању	347
23.3. Електронска архива	348
24. Послови у непосредној вези са канцеларијским пословањем	349
24.1. Службени акт	349
24.2. Обнављање (реконструкција) предмета	351
24.3. Печати и штамбиљи	351
24.4. Примање и предаја телефонског саопштења	353
24.5. Надзор над применом прописа о канцеларијском пословању	354
24.6. Административне таксе	354
25. Канцеларијско пословање у судовима	355
26. Канцеларијско пословање у јавном тужилаштву	358
27. Канцеларијско пословање у установама за извршење 
  кривичних санкција	359
Извори	361

РАДНО ЗАКОНОДАВСТВО

I. 	ИЗВОРИ РАДНОГ ПРАВА	365
II. 	РАДНИ ОДНОСИ У ДРЖАВНИМ ОРГАНИМА	367
1. Специфичност рада у државним органима	367
2. Основна правила о државним службеницима	367
2.1. Појам државних службеника и појам намештеника	367
2.2. Послодавац	368
2.3. Примена општих прописа о раду и посебног колективног 
уговора	368
2.4. Начела деловања државних службеника	368
3. Права и дужности државних службеника	369
3.1. Права државних службеника	369
3.2. Дужности државних службеника	370
3.3. Спречавање сукоба интереса	371
4. Врсте радних места државних службеника	373
4.1. Подела радних места	373
5. Попуњавање слободних радних места	377
5.1. Услови за запослење	377
5.2. Допуштеност и начин попуњавања радног места	378
5.3. Трајање радног односа	385
5.4. Пробни рад	385
5.5. Попуњавање положаја	385
5.6. Престанак рада на положају	387
5.7. Последице престанка рада на положају	388
6. Вредновање радне успешности и напредовање државних 
службеника	389
6.1. Вредновање радне успешности	389
6.2. Напредовање	393
7. Премештај државних службеника због потребе рада	394
8. Стручно усавршавање и оспособљавање	395
8.1. Стручно усавршавање	395
Страна
8.2. Додатно образовање	401
8.3. Стручни испит	402
8.4. Стручно оспособљавање – приправништво	403
9. Одговорност државних службеника	404
9.1. Дисциплинска одговорност	404
9.2. Дисциплинске казне	406
9.3. Дисциплински поступак	406
9.4. Удаљење с рада	407
9.5. Застарелост	407
9.6. Упис дисциплинске казне у кадровску евиденцију и њено 
брисање	408
9.7. Дисциплински поступак против државних службеника 
на положају	408
9.8. Одговорност за штету	408
10. Престанак радног односа	409
11. Права државних службеника при промени уређења 
  државних органа	410
12. Одлучивање о правима и дужностима државних службеника	412
12.1. Одлучивање у првом степену	412
12.2. Жалбене комисије	412
13. Уређење кадровског система	414
13.1. Кадровски план	414
13.2. Служба за управљање кадровима	415
13.3. Централна кадровска евиденција	416
13.4. Високи службенички савет	418
14. Посебна правила о намештеницима	419
15. Надлежност управне инспекције	420
16. Плате државних службеника и намештеника	420
III. 	РАДНИ ОДНОСИ У ОРГАНИМА АУТОНОМНЕ ПОКРАЈИНЕ 
	И ОРГАНИМА ЛОКАЛНЕ САМОУПРАВЕ	421
IV. 	ОПШТИ ПРОПИСИ О РАДУ – ЗАКОН О РАДУ	427
1. Права запослених	428
2. Обавезе запослених	428
3. Обавезе послодавца	429
4. Забрана дискриминације	429
5. Заснивање радног односа	430
6. Врсте радног односа	433
7. Радно време	436
8. Одмори и одсуства	438
9. Заштита запослених	442
10. Зарада, накнадa зараде и друга примања	445
11. Вишак запослених	449
12. Накнада штете	450
13. Удаљење запосленог са рада	451
14. Измена уговора о раду	451
15. Престанак радног односа	452
16. Остваривање и заштита права запослених	457
17. Рад ван радног односа	458
18. Организације запослених и послодаваца	459
19. Надлежност инспекције рада	462
Страна
V. 	РАВНОПРАВНОСТ ПОЛОВА	462
1. Једнаке могућности запошљавања по основу пола	462
2. Заснивање радног односа и радно ангажовање по основу пола	463
3. Једнака зарада за исти рад или рад једнаке вредности по 
основу пола	464
4. Узнемиравање, сексуално узнемиравање и сексуално уцењивање	464
5. Престанак радног односа и радног ангажовања по основу пола	465
VI. 	СОЦИЈАЛНО ОСИГУРАЊЕ	465
1. Пензијско и инвалидско осигурање	465
2. Осигурање за случај незапослености	467
3. Здравствено осигурање	470
Извори	472

ОСНОВИ СИСТЕМА ЕВРОПСКЕ УНИЈЕ

1. Основи система Европске уније	475
2. Специфичности ЕУ као међународне организације	476
3. Државе чланице ЕУ и државе кандидати за пријем у чланство	478
4. Ваневропске земље и територије које су придружене ЕУ	479
5. Историјат развоја европских интеграционих процеса – настанак европских заједница	480
6. Оснивачки акти ЕУ. Реформски уговор (Лисабонски уговор)	481
6.1. Уговор о оснивању Европске заједнице за угаљ и челик	481
6.2. Уговори о оснивању Европске економске заједнице 
и Европске заједнице за атомску енергију	481
6.3. Уговор о спајању и јединствен европски акт	482
6.4. Уговор о оснивању Европске уније	482
6.5. Уговор из Амстердама	482
6.6. Уговор из Нице	483
6.7. (Предлог) Уговора о Уставу за Европу	483
6.8. Уговор из Лисабона	484
7. Оснивачки уговори који су на снази	486
8. Поступак у вези са изменама уговора на којима се заснива ЕУ	486
9. Органи ЕУ	487
10. Делокруг Европског савета	487
11. Делокруг Европског парламента	488
12. Делокруг Савета ЕУ (Савет министара)	490
13. Делокруг Комисије (Европска комисија)	491
14. Делокруг Европске централне банке	493
15. Делокруг Европске инвестиционе банке	494
16. Делокруг Ревизорског суда	495
17. Надлежност Европског суда правде (Суд правде ЕУ)	495
18. Заједничке додирне тачке ЕУ и Савета Европе	498
19. Поступак припреме прописа ЕУ	498
20. Улога Комитета сталних представника у фази припреме прописа	499
21. Улога Специјализованих комитета у поступку припремања одлука	500
22. Улога Европског економско-друштвеног комитета Европског 
   комитета регија у поступку припремања одлука	501
23. Процедуре за доношење прописа ЕУ	502
Страна
24. Систем посебних тела у поступку извршења прописа 
   („комитологија“)	504
25. Право ЕУ	504
26. Примарни извори права	505
27. Секундарни извори права	505
28. Прописи и други акти које доносе органи ЕУ	506
29. Примена права ЕУ и улога Европског суда правде	506
30. Правне тековине ЕУ	507
31. Структура ЕУ (области и питања о којима се одлучује, односно 
  утврђују заједничке политике у ЕУ)	508
32. Садржина тзв. Првог стуба ЕУ, Другог стуба ЕУ и Трећег стуба ЕУ	510
33. Стицање статуса придруженог члана (Споразум о стабилизацији 
  и придруживању)	511
34. Критеријуми за пријем у чланство ЕУ	512
35. Поступак за стицање статуса чланице ЕУ	513
36. Национална документа којима се уређује процес приступања Републике Србије Европској унији	514
37. Резолуција о придруживању	514
38. Стратегија комуникације о приступању Републике Србије 
  Европској унији	515
39. Национални програм за усвајање правних тековина Европске уније	515
40. Одлука о образовању Преговарачког тима за вођење 
  преговора о приступању Републике Србије Европској унији	516
41. Одлука о оснивању Координационог тела за процес 
  приступања Републике Србије Европској унији	517
42. Фазе у процесу приступања	518
43. Коришћење међународне помоћи	526
Извори	528

Прилози
1. Уредба о државном стручном испиту	529
2. Прилог – Програм државног стручног испита	543
3. Образац 1 – Захтев за полагање државног стручног испита 
    за кандидате са високим образовањем	554
4. Образац 2 –Захтев за полагање државног стручног испита 
    за кандидате  са средњим образовањем	556
5. Образац 3 – Појединачни записник о полагању испитног предмета	558
6. Образац 4 – Записник Испитне комисије за полагање државног 
    стручног испита за кандидате са високим образовањем о
    утврђивању општег успеха кандидата на државном стручном испиту	559
7. 
Образац 5 – Записник Испитне комисије за полагање државног 
стручног испита за кандидате са средњим образовањем о утврђивању 
општег успеха кандидата на државном стручном испиту	560
8. Образац 6 – Појединачни записник о полагању испитног предмета 
    по приговору	561
9. Уверење о положеном државном стручном испиту по Програму 
    државног стручног испита за кандидате са високим образовањем	562
10. Уверење о положеном државном стручном испиту по Програму 
      државног стручног испита за кандидате са средњим образовањем	563

ПРЕДГОВОР 
првом издању
Реформа управе, започета Стратегијом реформе државне управе у Републици Србији октобра 2004. године а настављена Стратегијом реформе јавне управе у Републици Србији из 2014. године, претходних година је дала низ резултата у остваривању планираних принципа професионализације и деполитизације управе, а нарочито рационализације и модернизације, кроз коришћење савремених информационо-технолошких средстава у раду органа управе, као и у одређеној мери децентрализације.
Ради остваривања зацртаних циљева, морали су током претходне деценије да буду донети многи прописи засновани на новом концепту управе, усмерене пре свега ка грађанима и стварању услова за ефикасно и делотворно остваривање њихових права, али и мењани у неопходном обиму неки од већ усвојених прописа ради превазилажења уочених недостатака. Поједина законодавна решења нису издржала пробу времена и морала су бити измењена и осавремењена. С друге стране, правни систем управе је морао бити употпуњен и до краја заокружен ради потпуне усаглашености домаћег административног простора са европским правним системом. Као што реформа управе није, нити може бити, статичан процес, тако ни систем правних прописа у овој области није непромењив и вечан. 
Министарство државне управе и локалне самоуправе, као основни носилац реформског процеса у овој области, иницирало је доношење многих нових прописа од стране различитих државних органа, а само је израдило или усвојило низ законских и подзаконских аката битних за заокруживање новог правног система јавне управе, у оквиру кога посебно место данас има нови службенички систем, не мењајући при томе основне принципе управне реформе. 
У том смислу, ради лакше припреме за полагања државног стручног испита, као битног услова за рад у органима управе, али и начина провере оспособљености службеника за успешно и професионално обављање послова у управи, Министарство је за потребе свих кандидата израдило не само Приручник за полагање државног стручног 
испита још 2009. године, већ га је протеклих година увек благовремено и адекватно ажурирало, о чему сведочи чак девет досадашњих измењених и допуњених издања. 
С обзиром на то да је од излажења претходног деветог издања Приручника 2012. године усвојено низ нових правних решења обухваћених програмом државног стручног испита, а посебно да је августа месеца 2017. године и 2018. године значајно измењена и владина Уредба о програму и начину полагања државног стручног испита, пре свега увођењем управног поступка и управног спора, као дела новог испитног предмета Управни поступак са елементима канцеларијског пословања и управни спор за кандидате са стеченим високим образовањем, односно Управни поступак са елементима канцеларијског пословања за кандидате са стеченим средњим образовањем, захтевало је израду новог, не само ажурираног, већ битно проширеног и измењеног издања Приручника.
У односу на претходно издање, у Приручнику који је пред читаоцима, поред потпуно новог дела о Управном поступку, Канцеларијском пословању и Управном спору, у значајној мери су проширени и допуњени делови који се односе на Систем државне управе и Радно законодавство. Такође, ажурирани су и делови који се односе на Уставно уређење и Основе система Европске уније. 
Поред измена у споменутој Уредби, значајну промену у Приручнику захтевало је доношење већег броја нових или измене у низу законских и подзаконских аката, међу којима се по значају свакако издваја нови, концепцијски битно другачији, Закон о општем управном поступку из 2016. године, Закон о инспекцијском надзору, као и Закон о запосленима у аутономним покрајинама и јединицама локалне самоуправе. Затим, међу бројним изменама извршеним у постојећим законским текстовима, по значају се истичу и оне које су извршене у Закону о државној управи, Закону о локалној самоуправи, Закону о државним службеницима, Закону о платама државних службеника и намештеника. као и у Закону о раду. Уз наведене прописе, донет је и читав низ нових подзаконских општих аката, а најважнији је свакако 
нови Статут Аутономне покрајине Војводине и Покрајинска скупштинска одлука о Покрајинској влади,. Такође, потребно је поменути и измене које су извршене у другим подзаконским правним актима, попут Уредбе о електронском канцеларијском пословању, Уредбе о канцеларијском пословању органа државне управе, Упутства о канцеларијском пословању органа државне управе, итд. 
Упркос опсежним изменама најновије издање Приручника и даље представља текст која је писан стручно, јасно и прецизно, на начин погодан да га разумеју не само дипломирани правници, већ и сви државни, покрајински и локални службеници, као и лица запослена код различитих врста имаоца јавних овлашћења, који имају потребу за припремањем и полагањем државног стручног испита. 

Проф. др Зоран Лончар 

ПРЕДГОВОР
другом измењеном и допуњеном издању
Реформа управе је у савременим државама веома динамичан и брз процес. 
У том смислу, последњих годину дана од излажења претходног издања Приручника за полагање државног стручног испита у Републици Србији је донето неколико веома важних прописа, чија се материја непосредно тиче Програма државног стручног испита, прописаног Уредбом о програму и начину полагања државног стручног испита, међу којима су од највеће важности нови Закон о комуналној милицији и Закон о заштити података о личности. 
Поред тога, значајно су измењени не само Закон о државним службеницима, који представља један од најважнијих прописа у области радног законодавства, већ и: Закон о платама државних службеника и намештеника, Закон о запосленима у аутономним покрајинама и јединицама локалне самоуправе, Закон о инспекцијском надзору, Закон о службеној употреби језика и писма, Закон о пензијском и инвалидском осигурању, Закон о главном граду, Закон о финансирању локалне самоуправе, Закон о јавној својини и Закон о уређењу судова. Измене је претрпело и неколико, за ову врсту испита веома важних подзаконских аката, међу којима су од посебног значаја Уредба о начелима за унутрашње уређење и систематизацију радних места у министарствима, посебним организацијама и службама Владе, Пословник Владе и Судски пословник. 
Када се свему томе дода и значајна подзаконска активност у области службеничког система изражена на нивоу Аутономне покрајине Војводине, која је резултирала доношењем Покрајинске скупштинске одлуке о Жалбеној комисији АП Војводине, као и Уредбе о стручном усавршавању и оспособљавању службеника у покрајинским органима управе и стручним службама Покрајинске владе и Кодекса понашања службеника и намештеника у органима АП Војводине, може се констатовати да је у значајној мери промењен сет правних прописа битних за припрему и полагање ове врсте стручног испита. 
 Жеља Министарства државне управе и локалне самоуправе, као и потребе кандидата, да се на најлакши начин приступи припреми и полагању државног стручног испита, условили су неопходност израде новог, значајно измењеног и допуњеног издања Приручника. 
У Приручнику који је пред читаоцима интервенције су извршене у свим његовом деловима, односно у материји свих испитних предмета, што је условило и значајно увећање обима Приручника. Упркос значајним изменама, Приручник је задржао своја основна обележја. И даље се ради о тексту за који се може рећи да је писан стручно, јасно и прецизно, на начин који кандидатима пружа прилику за успешну припрему и полагање државног стручног испита. 

Проф. др Зоран Лончар

ПРЕДГОВОР
трећем измењеном и допуњеном издању
Државни стручни испит је један од законом прописаних услова за рад у државним органима, будући да сви државни службеници који су у радном односу на неодређено време морају да имају положен државни стручни испит.
Сврха овог испита је да државни службеници у периоду увођења у рад, односно оспособљавања за самосталан рад у струци, поред осталог, стекну неопходна знања о најважнијих општим правним нормама које чине правни систем у коме су запослени. 
Како би се та сврха остварила, Влада је децембра 2019. године донела нову Уредбу о државном стручном испиту, којом су иновиране одредбе које уређују испитне предмете и програм државног стручног испита.
Настављајући добру праксу публиковања Приручника за полагање државног стручног испита, Министарство државне управе и локалне самоуправе је израдило треће измењено и допуњено издање овог приручника, у складу са свим новинама у пропису који уређује овај стручни испит.
Ново издање приручника садржи шест области: Уставно уређење, Систем државне управе, Управни поступак и управни спор, Канцеларијско пословање, Радно законодавство и Основи система Европске уније.
У односу на структуру Приручника и ширину у интерпретацији области које чине испитне предмете сигурно је да ће свим кандидатима пружити потребну подршку у припреми за успешно полагање државног стручног испита.

Проф. др Зоран Лончар

УСТАВНО УРЕЂЕЊЕ

I. ПОЈАМ И МАТЕРИЈА УСТАВА
Устав је највиши правни акт једне државе.
Посматран као скуп правних норми, Устав се може дефинисати у формалном и у материјалном смислу. У формалном смислу, Устав је највиши општи правни акт који је донет у форми писаног уставног документа најјаче правне снаге. У материјалном смислу, Устав представља скуп правних норми (правила) којима се уређују основи државног и друштвеног уређења једне државе. 
Устав у материјалном смислу представља шири појам од устава у формалном смислу јер, поред највишег општег правног акта у форми писаног уставног документа (устава у формалном смислу), обухвата и законе који уређују уставну материју, као и неписана обичајна правила. Устав у материјалном смислу има свака држава, али устав у формалном смислу не постоји у свакој земљи (на пример, Велика Британија нема устав у формалном смислу; њен устав у материјалном смислу чине закони који уређују уставну материју и неписана обичајна 
правила).
Основна правна својства устава јесу то да је устав највиши општи правни акт и да је основни општи правни акт једне државе.
Правни поредак је хијерархијски уређен. Устав је на врху хијерархије општих правних аката у једној држави. Сви остали правни акти у оквиру правног поретка извиру из устава и морају бити у сагласности са уставом (у супротном, они морају бити уклоњени из правног поретка). Својство устава да представља највиши општи правни акт произлази из тога што устав доноси правно суверена, односно правно неограничена власт (уставотворна власт). Доношењем устава почиње стварање права, устав успоставља поредак правних норми и одређује им правну снагу.
 Устав је и основни општи правни акт једне државе. Ово својство устава произлази из тога што његове норме дефинишу основне принципе функционисања државе, представљају основ и оквир за уређење државне власти и свих друштвених односа у једној држави и утврђују права и слободе грађана који у тој држави живе.
Материја устава обухвата две групе питања. Прва група односи се на уређење државне власти (територијална и функционална организација државне власти и начин њеног функционисања; државни органи и њихова надлежност; односи између државних органа; акти које државни органи доносе у оквиру своје надлежности), а друга − на друштво и грађане (људска права и слободе; основи економског и социјалног уређења; начин обликовања политичке воље грађана и облици њеног изражавања). 
Устав се може одредити и као средство делотворног ограничавања државне власти, ради заштите људских права и слобода, па се тако добија политички појам устава (устав у политичком смислу). По тој концепцији, устав у политичком смислу постоји онда када је онемогућена самовоља и злоупотреба државне власти од стране њених носилаца.
Устав се може дефинисати и полазећи од односа нормативног (онога што је прокламовано у тексту устава) и стварног (онога што реално постоји у друштвеној стварности). Тако се добија социолошки појам устава. По тој концепцији, стварни устав представља реални, фактички однос сила у једном друштву, а писани устав вреди само у оној мери у којој одговара стварном уставу (писани устав који не одговара стварном уставу, по овом схватању, представља само обичан лист папира). 
Подела устава може се вршити на основу различитих критеријума. Према томе да ли се устав налази у писаном документу или у неписаним, обичајним правилима, устави се деле на писане и неписане. Према томе да ли се устав налази у једном документу или у више њих, устави се деле на кодификоване и некодификоване. Према начину, односно поступку доношења (промене) устава, устави се деле на чврсте и меке. Чврст устав се доноси и мења по поступку који је сложенији од поступка за доношење обичног закона, а мек устав се доноси (мења) као обичан закон. Устав Републике Србије (донет 2006. године) спада у чврсте уставе. 
Када је реч о чврстим уставима, њихова специфичност у односу на обичне законе огледа се и у материјалном смислу (у погледу садржине, која обухвата уставну материју) и у формалном смислу (у погледу органа који је надлежан за доношење устава и у погледу поступка за његово доношење). Устав доноси или уставотворна скупштина – скупштина коју чине народни представници изабрани управо и једино са задатком да донесу устав, након чега им мандат престаје – или скупштина (парламент) као законодавни орган, али, по правилу, по посебном поступку који се примењује само на доношење и промену устава, а који је сложенији од поступка по коме се доносе закони. Када је за доношење устава надлежан орган који је истовремено и законодавни орган, онда, дакле, не само материја која се уставом уређује већ и специфичност поступка за његово доношење дају овом правном акту посебност и јачу правну снагу од закона.
II. РАЗВОЈ УСТАВНОСТИ У СРБИЈИ
1. Почеци и развој уставности у Србији до 1918. године
Почеци уставности у Србији. Почеци уставности у модерно доба у Србији везују се за време Првог српског устанка, а били су проузроковани, с једне стране, борбом за власт између Карађорђа и других утицајних старешина у устанку − војвода, а с друге стране, неодређеном улогом и нејасним односом два главна државна органа: врховног вожда (Карађорђа) и Правитељствујушчег совјета. Из тог периода позната су два уставна акта, а оба представљају неку врсту уговора између врховног вожда и Правитељствујушчег совјета, којима су уређени њихови међусобни односи и расподела надлежности. Према акту из 1808. године, Карађорђе је признат за наследног „првог и врховног српског предводитеља“ (суштински гледано, за наследног кнеза), а Правитељствујушчи совјет је по својој функцији представљао неки облик владе. Исти односи између врховног вожда и Правитељствујушчег совјета задржани су и по уставном акту из 1811. године, с том разликом што је Правитељствујушчи совјет поред улоге владе добио и улогу великог суда. Наведени уставни акти имају велики значај за утврђивање модерне државности Србије. Међутим, укупне прилике у Србији у то време нису омогућавале доношење устава у правом смислу те речи. 
Сретењски устав. Султановим хатишерифом из 1830. године, Турска је, под притиском Русије, Србији признала унутрашњу аутономију (у оквиру Турске). Србија је већ 1835. године, на Сретење, донела свој први устав, и то самостално, без учешћа турских органа и без потврде султана. (Због великог значаја за државност Србије, како Првог српског устанка, тако и Сретењског устава, Законом о државним и другим празницима у Републици Србији утврђено је да је државни празник Републике Србије Сретење – Дан државности Србије, спомен на дан када је на збору у Орашцу 1804. године дигнут Први српски устанак и дан када је у Крагујевцу 1835. године „издан и заклетвом потврђен први Устав Књажевства Сербије. Сретење – Дан државности Србије празнује се 15. и 16. фебруара.) 
По Сретењском уставу, Србија је имала три централна органа државне власти: кнеза, Државни савет и Народну скупштину. Кнез и Државни савет су делили извршну и законодавну власт, при чему је улога кнеза била доминантна (Државни савет није могао донети закон без сагласности кнеза, а кнез је имао и право да поставља чланове Државног савета). Државни савет имао је и судску власт (једно одељење Државног савета деловало је као суд трећег и највишег степена). Народна скупштина није била законодавно тело, али је утврђивала порезе и друге дажбине и давала сагласност на задуживање земље. Поред тога, Народна скупштина је имала право учешћа у вршењу уставотворне власти (уз Државни савет и кнеза). Народна скупштина је била у потпуности изабрано тело (њу је чинило 100 депутата). Сретењски устав је имао и одредбе о правима грађана (пре свега о личним правима), а садржавао је и одредбe којима се чиновницима гарантовала сталност запослења и државна пензија за случај старости или болести. 
Овакав устав, рађен под утицајем француског устава из 1791. године, није одговарао ни унутрашњим приликама тадашње Србије, нити спољним факторима који су одлучивали о њеној судбини. Кнез Милош је био незадовољан тиме што је његову власт ограничавао Државни савет, а Аустрији, Русији и Турској нису одговарале напредне (за то време) одредбе о Народној скупштини и правима грађана, па је Сретењски устав повучен а да практично није био ни примењиван (трајао је око месец дана).
Устав из 1838. године (Турски устав). Турска је 1838. године, у облику султановог хатишерифа, октроисала (подарила) Србији нови устав, који је познат под именом Турски устав. По том уставу, највиши органи власти били су кнез и Савет (Савет је имао 17 чланова). Кнез је именовао чланове Савета, али није могао да их смени без сагласности турске владе. Законодавна власт била је подељена између кнеза и Савета, али је Савет имао значајнију улогу. На тај начин, власт кнеза била је знатно ограничена. Судска власт била је одвојена од законодавне и извршне власти. 
Законом из 1861. године (који је по својој суштини био уставног карактера јер је мењао одредбе формално важећег устава) положај Савета био је знатно измењен. Промењен му је назив у Државни савет, а кнез је добио право да пензионише саветнике, па је на тај начин Државни савет био потчињен кнезу. 
Устав из 1869. године (Намеснички устав). После убиства кнеза Михаила 1868. године, Намесништво је припремило нови устав, који је усвојила Велика народна скупштина у Крагујевцу 1869. године. По том уставу, највиши органи власти били су кнез и Народна скупштина, који су заједнички вршили законодавну власт. Кнез је ипак био надмоћнији чинилац у законодавству. Такође, кнез је постављао и отпуштао министре и они нису били политички одговорни Народној скупштини. Државни савет је претворен у највиши управни суд у земљи.
Устав из 1888. године. Србија је међународно призната као суверена и независна држава на Берлинском конгресу 1878. године. Велика народна скупштина донела је 1888. године нови устав. Овај устав је нарочито значајан за развој уставности у Србији јер уводи парламентаризам (министри се именују по вољи парламентарне већине и остају на том положају док имају поверење парламентарне већине), па Србија постаје парламентарна монархија. 
Органи државне власти, по овом уставу, јесу краљ, Народна скупштина и Министарски савет (чине га министри). Народна скупштина и краљ заједнички врше законодавну власт. Установљена је политичка одговорност министара пред Народном скупштином. Устав гарантује грађанска права, избори су непосредни (посланички мандати се расподељују по систему сразмерног представништва), судови су независни, а уведена је окружна, среска и општинска самоуправа.
Краљ Александар Обреновић је 1894. године државним ударом обуставио Устав из 1888. године и вратио на снагу Устав из 1869. године (који је важио све до Устава из 1901. године).
Устав из 1901. године. Краљ Александар Обреновић је 1901. године октроисао нови устав. Тај устав је успоставио дводомо народно представништво, састављено од Народне скупштине и Сената. Парламентаризам (који је постојао по Уставу из 1888. године) није уведен. Краљ је именовао и разрешавао министре и они су политички одговарали само њему (не и парламенту). И када је реч о правима грађана, нови устав је у односу на Устав из 1888. године представљао корак назад.
Устав из 1903. године. Маја 1903. године убијен је Краљ Александар Обреновић. За краља је проглашен Петар Карађорђевић и донет је нови устав. Уставом из 1903. године заправо је враћен на снагу Устав из 1888. године (уз неколико измена). Тиме је и парламентаризам био враћен у политички живот Србије.
2. Уставни развој Србије у првој jугословенској држави
После Првог светског рата створена је заједничка држава Срба, Хрвата и Словенаца. Настанку те државе претходило је неколико значајних докумената (између осталих, Крфска декларација из 1917. године – политички споразум закључен између српске владе и Југословенског одбора, који је представљао Србе, Хрвате и Словенце с подручја Аустроугарске), а до коначног уједињења је дошло 1. децембра 1918. године. Србија је постала саставни део заједничке државе. Са гледишта међународног права, Краљевина Срба, Хрвата и Словенаца није била нова, него стара држава, јер је наследила цео систем међународних уговора Краљевине Србије, без прекида међународноправног континуитета. Са гледишта уставног права, међутим, Краљевина Срба, Хрвата и Словенаца представљала је нову државу. 
Устав Краљевине Срба, Хрвата и Словенаца из 1921. године (Ви­дов­дански устав). Први Устав Краљевине Срба, Хрвата и Словенаца донет је 28. јуна, на Видовдан, 1921. године. У историји националне уставности он је познат као Видовдански устав. По том уставу, Краљевина Срба, Хрвата и Словенаца је била уставна, парламентарна и наследна монархија. По облику државног уређења, то је била унитарна држава, а јединице административно-територијалне поделе биле су: области, окрузи, срезови и општине. Област, највећа јединица, није могла имати више од 800.000 становника. Централни органи власти били су краљ, Народна скупштина (била је једнодома) и Министарски савет. Законодавну власт вршили су краљ и Народна скупштина заједнички, а министри су били одговорни и краљу и Народној скупштини. Судску власт вршили су судови, који су били независни. Државни савет је био врховни управни суд. Видовдански устав је поред класичних личних и политичких права и слобода утврђивао и многа социјално-економска права.
Национална и верска хетерогеност становништва нове државе осликавала се и у саставу Народне скупштине, па је било тешко формирати парламентарну већину, а то је опет водило честим парламентарним кризама. Краљ Александар Карађорђевић је 6. јануара 1929. године суспендовао Видовдански устав и завео личну владавину. Октобра 1929. године држава је добила назив Краљевина Југославија. Земља је подељена на девет бановина.
Устав Краљевине Југославије из 1931. године. Краљ Александар Карађорђевић је 3. септембра 1931. године октроисао нови устав, па је Устав Краљевине Југославије из 1931. године познат као септембарски или као октроисани устав. По том уставу, Краљевина Југославија је уставна и наследна (не и парламентарна) монархија. Краљ је био доминантан чинилац у раду и законодавне и извршне власти. Успостављено је дводомо народно представништво, састављено од Народне скупштине и Сената. Министри су били одговорни само краљу. Задржано је унитарно уређење државе, са поделом на бановине.
3. Уставни развој и распад друге Југославије
Устав Федеративне Народне Републике Југославије из 1946. године. После Другог светског рата, 31. јануара 1946. године, Уставотворна скупштина је донела први устав друге Југославије – Устав Федеративне Народне Републике Југославије. Овај устав је рађен у великој мери по угледу на Устав Совјетског Савеза из 1936. године. Уведено је федеративно уређење државе (уместо унитарног), са шест федералних јединица (народних република), а у саставу једне од њих, Народне Републике Србије, образоване су две аутономне јединице: Аутономна покрајина Војводина и Аутономна Косовско-метохијска област. Највиши савезни органи државне власти били су: дводома Народна скупштина (чине је Савезно веће и Веће народа), Президијум Народне скупштине (колективни шеф државе) и Влада. У погледу друштвено-економског уређења, Устав је имао за циљ стварање претпоставки за развијање нових (социјалистичких) друштвено-економских односа. Држава је имала одлучујућу улогу у развоју политичког, привредног и целокупног друштвеног живота земље.
Уставни закон из 1953. године. После политичког разлаза са руководством Совјетског Савеза, Југославија је почела да трага за властитим моделима развоја социјализма и убрзо су предузете мере у правцу деетатизације, преношењем државних овлашћења на привредне организације и установе. Тиме се почетком педесетих година улази у период тзв. самоуправног социјализма. Уставни закон из 1953. године није био целовит устав, јер је уређивао само део уставне материје. Ипак, тај уставни закон успоставио је друкчије друштвено уређење од оног које је било успостављено Уставом из 1946. године. Уведена је друштвена својина над средствима за производњу, а радници образују радничке савете као облике остваривања самоуправљања у привреди и у друштвеним делатностима (у образовању, култури и социјалним службама). Савезна народна скупштина је дводома, а један од домова је веће произвођача (посланике тог већа бирају запослени произвођачи). Уместо Президијума Народне скупштине уведен је председник Републике као инокосни шеф државе, а уместо Владе – Савезно извршно веће. Председник Републике је био истовремено и председник Савезног извршног већа.
Устав Социјалистичке Федеративне Републике Југославије из 1963. године. Овај устав је био наглашено прожет идеологијом, па је у складу с тим био промењен и назив државе (нови назив био је: Социјалистичка Федеративна Република Југославија). У области друштвено-економског уређења, основни уставни институти били су друштвена својина и самоуправљање. Међу уставним слободама и правима, највиши ранг добило је право грађана на друштвено самоуправљање, које је проглашено неприкосновеним. Савезна скупштина имала је пет домова (већа), а председник Републике више није био истовремено и председник Савезног извршног већа. Уставом из 1963. године по први пут је уведено уставно судство (Уставни суд Југославије и уставни судови република). Југославија је била прва социјалистичка земља на свету која је увела уставне судове.
Устав Социјалистичке Федеративне Републике Југославије из 1974. године. И пре доношења овог устава, уставним амандманима из 1971. године (којима је значајно измењен Устав из 1963. године) унети су елементи конфедерализма у функционисање југословенске федерације. Устав из 1974. године наставио је и продубио процес слабљења положаја и улоге федерације и јачања улоге република и аутономних покрајина и још више је ојачао конфедералне елементе у већ ослабљеном југословенском федерализму. 
По Уставу из 1974. године, сви савезни органи били су конституисани на начелу једнаке заступљености република и одговарајуће заступљености покрајина, а поједини органи на начелу једнаке заступљености не само република него и покрајина (на пример, Председништво СФРЈ). У Савезној скупштини, која је била дводома, грађани нису били непосредно представљени ни у једном дому, већ су оба дома чинили представници република и покрајина, што је велико одступање од начела федерализма. Одлуке су се, по правилу, доносиле сагласношћу представника свих република и покрајина. У вршење појединих функција федерације непосредно су били укључени републички и покрајински органи (на пример, закони у Већу република и покрајина доношени су на основу сагласности републичких и покрајинских скупштина). За извршавање савезних прописа били су, по правилу, надлежни органи република и покрајина, тако да федерација није располагала потребним инструментима за њихово спровођење. 
Смањење значаја и улоге савезне државе, а насупрот томе јачање улоге федералних јединица и аутономних покрајина, довело је до тога да федералне институције функционишу само у оној мери и онда када је то одговарало интересима република и покрајина. Таква уставна решења подстакла су сепаратизам. Словенија, Хрватска, Македонија и Босна и Херцеговина прогласиле су се за самосталне и независне државе 1991. године, доношењем једностраних аката који су били супротни савезном уставу, а 1992. године биле су и међународно признате. Тиме је престала да постоји тзв. друга Југославија.
4. Устав Републике Србије из 1990. године
Устав Републике Србије из 1990. године је, с једне стране, предвиђао да је Република Србија у саставу федеративне државе (имао је и одредбу о поштовању савезног устава, релативизовану давањем права републичким органима да доносе акте ради заштите интереса Републике Србије кад се актима органа федерације или друге републике, противно савезном уставу, угрожавају интереси Републике Србије), а с друге стране, уређивао је целину уставне материје једне државе која би могла и самостално да функционише.
Тај устав карактерише одсуство идеолошких одредница које су имали устави у време тзв. самоуправног социјализма (на пример, из назива државе изостављен је атрибут: социјалистичка), као и враћање класичним уставноправним институтима (владавина права, подела власти, политички плурализам и широк круг људских слобода и права).
Устав Републике Србије из 1990. године определио се за мешовито-парламентарни систем власти, који, поред уобичајених карактеристика парламентарног система, садржи и неке елементе председничког система (на пример: председника Републике бирају грађани на непосредним изборима; председник Републике има право да захтева да Народна скупштина поново гласа о усвојеном закону; председник Републике има право да распусти Народну скупштину на образложен предлог Владе). Уставотворна и законодавна власт припада Народној скупштини (она има 250 народних посланика). Извршна власт припада 
Влади, коју бира Народна скупштина. Судска власт припада судовима, који су независни, а судијска функција је стална. Оцену уставности и законитости врши Уставни суд, чије су одлуке општеобавезне и извршне (Уставни суд има девет судија, а функција им је стална).
По овом уставу, у Републици Србији постоје две аутономне покрајине: Аутономна покрајина Војводина и Аутономна покрајина Косово и Метохија, као облици територијалне аутономије. Аутономија аутономних покрајина, за разлику од уставних решења из 1974. године, није имала елементе државности. Јединице локалне самоуправе су општине, градови и град Београд. 
5. Устав Савезне Републике Југославије из 1992. године
После сецесије четири федералне јединице, Савезно веће Скупштине СФРЈ (са преосталим делегатима из Србије и Црне Горе у свом саставу), на основу предлога и сагласности Народне скупштине Републике Србије и Скупштине Републике Црне Горе, донело је, 27. априла 1992. године, Устав Савезне Републике Југославије. Тиме је и формално, са становишта унутрашњег, уставног права, престала да постоји друга Југославија и настала је нова, трећа југословенска држава. 
Према овом уставу, у федерацији је успостављен парламентарни систем власти (са елементима канцеларског система). Савезна скупштина је дводома (чине је Веће грађана и Веће република). Председника Републике (који, поред овлашћења да командује Војском Југославије у складу са одлукама Врховног савета одбране, има углавном репрезентативна овлашћења) бира Савезна скупштина. Врховни савет одбране чине председник Републике и председници република чланица (председник Републике је председник Врховног савета одбране). Главни носилац извршне власти је Савезна влада. Савезна скупштина бира само председника Савезне владе, а он самостално именује и разрешава савезне министре (канцеларски систем). У односу на Устав Републике Србије из 1990. године, овај устав садржи ширу листу људских и грађанских слобода и права.
У јулу 2000. године усвојени су амандмани на Устав Савезне Републике Југославије. По тим амандманима, председник Републике се бира на непосредним изборима, Савезну владу (и председника и чланове Савезне владе) бира Савезна скупштина (напуштен је канцеларски систем), а посланици у Већу република бирају се на непосредним изборима, у складу са савезним законом (по уставним решењима из 1992. године, уређивање избора посланика у Веће република било је препуштено законима република чланица). Усвајање наведених амандмана изазвало је политичку кризу у односима Републике Србије и Републике Црне Горе. То је додатно ослабило савезну државу, која је и иначе имала проблеме у функционисању јер је, како је показало и страно 
искуство, тешко успоставити складну федерацију од само две федералне јединице, нарочито кад је једна од њих знатно већа од друге. 
6. Државна заједница Србија и Црна Гора
Проблеми у функционисању савезне државе и тежња Републике Црне Горе да се осамостали довели су до престанка постојања Савезне Републике Југославије и стварања државне заједнице Србија и Црна Гора. 
Уставну материју ове државне заједнице уређивала су два уставноправна акта – Уставна повеља државне заједнице Србија и Црна Гора и Повеља о људским и мањинским правима и грађанским слободама (која је, мада донета у форми посебног акта, била саставни део Уставне повеље). Оба наведена уставноправна акта донета су 2003. године, од стране Народне скупштине Републике Србије, Скупштине Републике Црне Горе и Савезне скупштине.
По Уставној повељи, државна заједница Србија и Црна Гора је један субјект међународног права. Органи државне заједнице су: Скупштина Србије и Црне Горе, председник Србије и Црне Горе, Савет министара и Суд Србије и Црне Горе.
Скупштина Србије и Црне Горе је једнодома и чини је 126 посланика, од којих је 91 из Србије и 35 из Црне Горе, а одлуке доноси већином гласова од укупног броја посланика, с тим да за одлуку гласа и већина од укупног броја посланика из сваке државе чланице. Скупштина Србије и Црне Горе доноси законе из надлежности државне заједнице, бира председника Србије и Црне Горе, Савет министара и судије Суда Србије и Црне Горе и обавља друге послове утврђене Уставном повељом. 
Председник Србије и Црне Горе представља Србију и Црну Гору у земљи и иностранству, председава Саветом министара и руководи његовим радом (функција шефа државе и шефа владе била је, дакле, спојена у једној функцији) и обавља друге послове утврђене Уставном повељом. 
Савет министара утврђује и спроводи политику Србије и Црне Горе и обавља друге извршне функције, у складу с Уставном повељом. Савет министара чине председник Србије и Црне Горе и пет министара (Министар спољних послова, Министар одбране, Министар за међународне економске односе, Министар за унутрашње економске односе и Министар за људска и мањинска права).
Суд Србије и Црне Горе је по Уставној повељи обављао, поред судске функције, и функцију уставног суда, у оквиру надлежности државне заједнице Србија и Црна Гора. Суд је чинио једнак број судија из обе државе чланице. 
Уставном повељом било је предвиђено и да Србија и Црна Гора има Војску, која је под демократском и цивилном контролом. Врховни командант Војске је Врховни савет одбране, који чине председник Србије и Црне Горе и председници држава чланица. Врховни савет одбране одлуке доноси консензусом.
По Уставној повељи, по истеку периода од три године, државе чланице имају право да покрену поступак за промену државног статуса, односно за иступање из државне заједнице Србија и Црна Гора. Одлука о иступању из државне заједнице Србија и Црна Гора доноси се након референдума. У случају иступања државе Црне Горе из државне заједнице Србија и Црна Гора, међународни документи који се односе на Савезну Републику Југославију, посебно Резолуција 1244 Савета безбедности Уједињених нација, односили би се и у целости важили за државу Србију, као следбеника. Држава чланица која искористи право иступања не наслеђује право на међународноправни субјективитет, а сва спорна питања посебно се регулишу између државе следбеника и осамостаљене државе.
Република Црна Гора је искористила ово право и на референдуму 2006. године донела одлуку о свом иступању из државне заједнице Србија и Црна Гора. Република Србија је постала самостална држава и правни следбеник бивше државне заједнице. 
У новим правним и политичким околностима, у Републици Србији усвојен је нови устав. Устав Републике Србије, проглашен у Народној скупштини 8. новембра 2006. године, има преамбулу и десет делова (Начела Устава; Људска и мањинска права и слободе; Економско уређење и јавне финансије; Надлежност Републике Србије; Уређење власти; Уставни суд; Територијално уређење; Уставност и законитост; Промена Устава; Завршна одредба).
III. УСТАВНА ПРЕАМБУЛА 
Устав по правилу садржи један текст, обично свечаног тона, који није исказан у виду чланова устава и који претходи одредбама устава, а назива се преамбула (што значи увод или предговор). Преамбула најчешће нема правни, већ само политички карактер (у суштини, њен карактер зависи од њене садржине). С обзиром на правни и политички значај устава као највишег правног акта једне државе, устави обично имају преамбулу. Ипак, она није обавезни саставни део устава. Ако устав има преамбулу, она или претходи називу устава или се налази испод назива устава, на почетку уставног текста и претходи уставним нормама. Најчешће се састоји од једне дугачке реченице подељене у више посебних ставова, у којој се изражавају циљеви и начела новог уставног уређења, као и основни политички разлози и мотиви за доношење новог устава. Постоје подељена мишљења о правној природи преамбуле, о томе да ли она представља само политичку прокламацију или правну норму која обавезује. У сваком случају, уставна преамбула доприноси бољем разумевању одредаба устава. 
Преамбула Устава Републике Србије констатује да тај устав грађани Србије доносе полазећи од државне традиције српског народа и равноправности свих грађана и етничких заједница у Србији, полазећи и од тога да је Покрајина Косово и Метохија саставни део територије Србије, да има положај суштинске аутономије у оквиру суверене државе Србије и да из таквог положаја Покрајине Косово и Метохија следе уставне обавезе свих државних органа да заступају и штите државне интересе Србије на Косову и Метохији у свим унутрашњим и спољним политичким односима. 
Из овако формулисане преамбуле произлази да су државна традиција српског народа, равноправност свих грађана и етничких заједница у Србији и настојање да Покрајина Косово и Метохија остане саставни део територије Србије представљали главна полазишта приликом доношења Устава Републике Србије 2006. године. 
IV. НАЧЕЛА УСТАВА
Начела устава представљају најопштије уставне одредбе које се налазе на почетку нормативног дела устава и изражавају основне одреднице државног уређења једне државе, основне вредности и принципе којима се уставотворац руководио при уређивању појединих института, као и основне циљеве којима устав тежи. Стога се уставним начелима одређују највише друштвене вредности које устав штити. 
Начелима Устава Републике Србије дефинише се Република Србија, одређују се носиоци суверености, прокламују владавина права, подела власти и политички плурализам, забрањује се сукоб интереса, утврђују се државни симболи (грб, застава и химна), прокламују се јединственост и недељивост територије Републике Србије и неповредивост њене границе, одређују се главни град Републике Србије и језик и писмо који су у службеној употреби, утврђују се световност државе и право грађана на покрајинску аутономију и локалну самоуправу, прокламују се заштита држављана Републике Србије и Срба у иностранству и заштита националних мањина, јемчи се равноправност полова и гарантује поштовање општепризнатих принципа и правила међународног права и права странаца.
Република Србија. Уставом је Република Србија одређена као држава српског народа и свих грађана који у њој живе, заснована на владавини права и социјалној правди, начелима грађанске демократије, људским и мањинским правима и слободама и припадности европским принципима и вредностима.
Уставна дефиниција Републике Србије обухвата обележја везана за облик државе (република, заснована на начелима грађанске демократије), карактер државе (држава српског народа и свих грађана који у њој живе), однос државе и друштва (владавина права, социјална правда, људска и мањинска права и слободе) и за спољнополитичку и вредносну оријентацију (припадност европским принципима и вредностима). Одређени елементи ове дефиниције разрађују се кроз даља начела Устава.
Грађанска (народна) сувереност. Док сувереност државе означава независност државне власти у односу са другим државама (независност у доношењу државних одлука, без мешања спољних фактора), супрематију државне власти у односу на све друге власти и институције на територији државе (које се морају потчинити сувереној државној власти), као и правно неограничену власт (која може сама да успостави правни поредак и да доноси правне акте по својој вољи) – грађанска, односно народна сувереност означава грађане, односно народ (схваћен као укупност свих грађана) као носиоце власти у оквиру државе.
Устав Републике Србије утврђује да сувереност потиче од грађана који је врше референдумом, народном иницијативом и преко својих слободно изабраних представника. Ниједан државни орган, политичка организација, група или појединац не може присвојити сувереност од грађана, нити успоставити власт мимо слободно изражене воље грађана.
Грађани своју вољу изражавају на уставом утврђен и законима уређен начин, путем референдума, народне иницијативе и преко својих слободно изабраних представника у највише државне органе. 
Референдум је облик непосредног изражавања воље грађана којим грађани одлучују о питањима за која је то Уставом и законом одређено и о питањима из надлежности Народне скупштине, скупштине аутономне покрајине и скупштине јединице локалне самоуправе за која Народна скупштина, скупштина аутономне покрајине, односно скупштина јединице локалне самоуправе то одлучи. Референдум може да буде обавезан ако је Уставом или законом утврђено да се о одређеном питању одлука доноси на референдуму, или факултативан, ако обавезност одлучивања путем референдума није прописана. По свом дејству, референдум може да буде обавезујући (када одлука донета на референдуму правно обавезује) или саветодаван (то је случај кад се акт који је предмет референдума не усваја путем референдума, него се гласањем на референдуму само изражава мишљење о том акту). Такође, референдум се може расписати и ради претходног изјашњавања о одређеном питању (то је претходни референдум), а ако се на референдуму потврђује акт који је донео надлежни орган, онда је реч о накнадном референдуму. 
Народна иницијатива представља право одређеног броја грађана да предлажу промену или доношење општих правних аката из надлежности Народне скупштине, скупштине аутономне покрајине, односно скупштине јединице локалне самоуправе, да захтевају расписивање 
референдума о одређеном питању и да подносе друге предлоге у складу с Уставом, законом и статутом. Грађани у народној иницијативи могу да формулишу текст правног акта чије доношење предлажу, али то није неопходно. Међутим, предлог за промену или доношење одговарајућег акта, односно други предлог обухваћен народном иницијативом, мора бити сачињен тако да се из њега јасно виде правци промена, односно решења о којима надлежни орган треба да се изјасни. 
Одлучивање грађана референдумом и начин остваривања народне иницијативе уређени су Законом о референдуму и народној иницијативи.
Владавина права. Устав утврђује да је владавина права основна претпоставка Устава која почива на неотуђивим људским правима. Владавина права се остварује слободним и непосредним изборима, уставним јемствима људских и мањинских права, поделом власти, независном судском влашћу и повиновањем власти Уставу и закону.
Владавина права као уставна категорија, према томе, подразумева следеће: да је државна власт демократски установљена, односно да изражава стварну вољу грађана, изражену на слободним и непосредним изборима; да су људска и мањинска права зајемчена Уставом и да се непосредно примењују (при чему се законом може прописати само начин остваривања тих права, и то ако је то Уставом изричито предвиђено или ако је то неопходно за остварење појединог права); да је државна власт организована на начелу поделе власти (што значи да нема концентрације државне власти код једног државног органа); да је судска власт независна (што значи да се законодавна и извршна власт не могу мешати у рад судске власти); да је државна власт везана Уставом и законима, односно да је држава потчињена праву (чиме се спречава самовоља, волунтаризам и арбитрарност у одлучивању и вођењу државних послова). Испуњеност услова за постојање владавине права истовремено гарантује и обезбеђује једнакост свих грађана, јер су пред Уставом и законом сви једнаки и свако може имати само права и обавезе засноване на Уставу и закону.
Подела власти. Сагласно Уставу, правни поредак Републике Србије је јединствен. Уређење власти почива на подели власти на законодавну, извршну и судску. Однос три гране власти заснива се на равнотежи и међусобној контроли. Судска власт је независна. 
Начело поделе власти као демократско начело заправо значи поделу државне власти на три основне гране: једну, која је надлежна за доношење закона (законодавна власт); другу, која је задужена за њихово извршавање (извршна власт); и трећу, чији је задатак да решава спорове о праву, утврђујући како треба применити право у конкретном случају (судска власт). Ово начело има за циљ да онемогући самовољно вршење власти, било спајањем све три власти у надлежност једног државног органа, било кроз мешање једне власти у надлежности друге. Што је подела власти на три наведене гране власти јаснија, равномернија и уколико више почива на односима равнотеже и узајамне контроле, то је правна држава чвршће утемељена, а начело владавине права боље остварено.
Насупрот начелу поделе власти, постоји и начело јединства власти, које подразумева или сједињавање законодавне, извршне и судске власти у једном државном органу, или превагу једне гране власти (на пример, на том начелу се заснивају ауторитарни системи, у којима је јединство власти извршено у корист извршне власти). Независно од тога да ли формално постоји више различитих државних органа, ако један од њих има тако доминантну улогу да може пресудно да утиче на рад и одлучивање осталих државних органа, реч је о примени начела јединства власти. 
Политички плурализам. Уставом се јемчи и признаје улога политичких странака у демократском обликовању политичке воље грађана. Оснивање политичких странака је слободно. Ипак, Устав одређује и границе ове слободе. Недопуштено је деловање политичких странака које је усмерено на насилно рушење уставног поретка, кршење зајемчених људских или мањинских права или изазивање расне, националне или верске мржње. О забрани рада политичке странке одлучује Уставни суд. 
Поред тога, политичке странке не могу непосредно вршити власт, нити је потчинити себи. Према томе, границу слободе деловања политичких странака одређују и начела Устава о грађанима као носиоцима суверености, о владавини права и о подели власти.
Забрана сукоба интереса. Забрана сукоба интереса добила је такав значај у Уставу да је дигнута на ниво начела Устава. Нико не може вршити државну или јавну функцију која је у сукобу са његовим другим функцијама, пословима или приватним интересима. Постојање сукоба интереса и одговорност при његовом решавању одређују се Уставом и законом.
Смисао забране сукоба интереса састоји се у потреби спречавања настанка ситуације у којој носилац државне или јавне функције (функционер) има приватни интерес који утиче, може да утиче или изгледа као да утиче на поступање функционера у вршењу државне или јавне функције, односно службене дужности, на начин који угрожава јавни интерес.
Институт сукоба интереса уређен је Законом о Агенцији за борбу против корупције. 
Световност државе. Устав утврђује да је Република Србија световна држава. Цркве и верске заједнице су одвојене од државе. Ниједна религија не може се успоставити као државна или обавезна. 
Из наведеног произлази, с једне стране, да је религија приватна ствар појединца и, с друге стране, да се држава не меша у рад цркава и верских заједница, али и да је забрањено мешање цркава и верских заједница у државне послове.
Покрајинска аутономија и локална самоуправа. По Уставу, државна власт је ограничена правом грађана на покрајинску аутономију и локалну самоуправу. Право грађана на покрајинску аутономију и локалну самоуправу подлеже само надзору уставности и законитости. 
Према томе, право грађана на покрајинску аутономију и локалну самоуправу представља Уставом загарантовано право којим се ограничава државна власт. Остваривање тог права подлеже само надзору уставности и законитости, што значи да органи државне власти могу контролисати само то да ли се послови који су у изворној надлежности аутономне покрајине и локалне самоуправе врше у складу са Уставом и законом.
Аутономне покрајине, у складу са законом, уређују питања од покрајинског значаја у областима које су утврђене Уставом. Аутономне покрајине су надлежне у оним питањима која се, на сврсисходан начин, могу остваривати унутар аутономне покрајине, а у којима није надлежна Република Србија. Законом о утврђивању надлежности Аутономне покрајине Војводине утврђене су надлежности Аутономне покрајине Војводине и уређена друга питања од значаја за њен положај.
Јединице локалне самоуправе су општине, градови и град Београд. У јединицама локалне самоуправе грађани непосредно или преко својих слободно изабраних представника одлучују о питањима од локалног значаја. Јединице локалне самоуправе надлежне су у оним питањима која се, на сврсисходан начин, могу остваривати унутар јединице локалне самоуправе. Положај и надлежности јединица локалне самоуправе уређени су Законом о локалној самоуправи. Град Београд има посебан уставни положај који је уређен посебним законом – Законом о главном граду. 
Законом се одређује која су питања од републичког, покрајинског и локалног значаја. 
Грб, застава и химна. Република Србија има своје државне симболе. Уставом је утврђено да Република Србија има свој грб, заставу и химну, да се грб Републике Србије користи као Велики грб и као Мали грб, да застава Републике Србије постоји и користи се као Народна застава и као Државна застава, да је химна Републике Србије свечана песма „Боже правде“ и да се изглед и употреба грба, заставе и химне уређују законом.
По Закону о изгледу и употреби грба, заставе и химне Републике Србије, грб Републике Србије јесте грб који је био утврђен Законом о грбу Краљевине Србије од 16. јуна 1882. године (користи се као Велики грб и као Мали грб). Државна застава је хоризонтална тробојка која има поља истих висина, одозго на доле: црвено, плаво и бело, а преко тих поља је (померен ка јарболу) Мали грб. Стандарта је Државна 
застава квадратног облика коју користе председник Републике и председник Народне скупштине (то је хоризонтална тробојка која има поља истих висина, одозго на доле: црвено, плаво и бело, а преко тих поља је Велики грб). Народна застава је хоризонтална тробојка која има поља истих висина, одозго на доле: црвено, плаво и бело. 
Територија и граница. Устав утврђује да је територија Републике Србије јединствена и недељива. Граница Републике Србије је неповредива, а мења се по поступку предвиђеном за промену Устава. 
Главни град. Главни град Републике Србије је Београд. 
Језик и писмо. У Републици Србији у службеној употреби су српски језик и ћириличко писмо. Службена употреба других језика и писама уређује се законом, на основу Устава.
Заштита држављана и Срба у иностранству. Устав прокламује да Република Србија штити права и интересе својих држављана у иностранству и развија и унапређује односе Срба који живе у иностранству са матичном државом. 
Заштита националних мањина. Република Србија штити права националних мањина и јемчи посебну заштиту националним мањинама ради остваривања потпуне равноправности и очувања њиховог идентитета. 
Равноправност полова. Држава јемчи равноправност жена и мушкараца и развија политику једнаких могућности. 
Међународни односи. По Уставу, спољна политика Републике Србије почива на општепризнатим принципима и правилима међународног права. Општеприхваћена правила међународног права и потврђени међународни уговори саставни су део правног поретка Републике Србије и непосредно се примењују. Потврђени међународни уговори морају бити у складу с Уставом.
Положај странаца. Странци, у складу са међународним уговорима, имају у Републици Србији сва права зајемчена Уставом и законом, изузев права која по Уставу и закону имају само држављани Републике Србије (као што је, на пример, изборно право). 
V. ЉУДСКА И МАЊИНСКА ПРАВА
1. Појам и основна начела
Људска права одређују правни положај појединца у односу на државну власт. Она представљају границу коју државна власт у демократској држави не сме да прекорачи. Стога су обим и поштовање људских права најбољи показатељ степена демократије у једној држави. Модерни устави без изузетка садрже одредбе о људским правима. То је део уставне материје који се стално развија и проширује, а људска права су временом, уз организацију државне власти, постала један од најважнијих предмета устава. Уставом се људска права гарантују и утврђују се механизми њихове заштите. 
Људска права (у модерном смислу) настају крајем XVIII века, под утицајем политичке филозофије либерализма. Француска Декларација о правима човека и грађанина из 1789. године један је од првих и истовремено историјски најважнијих аката који прокламују неповредивост људских права. У првом периоду настанка и развоја људских права (крај XVIII и почетак XIX века) прокламују се лична и политичка људска права, која су пре свега инструмент ограничења државне власти (нека од тих права називају се „слободе“, јер представљају слободу од државне власти). Касније (крај XIX и почетак XX века), појављују се економска, социјална и културна људска права, као последица промењене улоге државе, која све више интервенише у привредни живот да би се избегле привредне кризе, али и да би се остварили одређени социјални циљеви, пре свега већи степен социјалне правде, при чему држава настоји да грађанима обезбеди одговарајуће материјалне услове и да се стара о њиховом културном развоју. 
После Другог светског рата почиње да се развија процес интернационализације људских права. Људска права постају наднационална категорија и вредност. Доносе се важни акти међународног права којима се прокламују и штите људска права као универзална вредност, а од тих аката најзначајнији су: под окриљем Уједињених нација – Универзална декларација о људским правима из 1948. године, Међународни пакт о грађанским и политичким правима из 1966. године и Међународни пакт о економским, социјалним и културним правима из 1966. године, а на европском нивоу – Европска конвенција за заштиту људских права и основних слобода из 1950. године и Европска социјална повеља из 1961. године (ревидирана 1996. године). Како се сада људска права гарантују и међународним актима, стање људских права на територији једне државе више није само њена унутрашња ствар, јер су успостављени међународни стандарди гарантованих људских права.
Људска права могу се разврстати према различитим критеријумима. Према томе ко је носилац права, она се деле на појединачна (индивидуална) права (кад је носилац права појединац) и на колективна права (кад је носилац права група или колективитет). Историјски су прво настала појединачна права (на пример: право на живот, право на слободу), а колективна права су тековина модерних устава (то су на пример права националних мањина). Према времену настанка, људска права се деле на права прве генерације (то су лична и политичка људска права, настала крајем XVIII и почетком XIX века), права друге генерације (то су економска, социјална и културна људска права, настала крајем XIX и почетком XX века) и права треће генерације (појављују се у другој половини XX века и то су претежно колективна права, као на пример: право на мир, право на економски и социјални развој).
Према предмету заштите, људска права се деле на лична, политичка, економска, социјална и културна права. Лична права имају за циљ заштиту приватне личности човека, његов физички и духовни интегритет и његову слободу у односу на државну власт. Политичка права омогућују грађанима учешће у политичком животу и вршењу државне власти. Економска и социјална права штите економски слабије и обезбеђују економску и социјалну сигурност човека у друштву. Културна права гарантују учешће човека у културном животу и имају за циљ обезбеђење очувања, развитка и ширења културе.
Данас су у највећем броју модерних устава утврђена мањинска права, односно права припадника националних мањина, која првенствено служе очувању националног идентитета. 
Устав Републике Србије даје људским и мањинским правима и слободама велики значај, па је цео други део Устава у целини њима посвећен. У основним начелима овог дела Устава гарантује се непосредна примена зајемчених права, утврђује сврха уставних јемстава, утврђују услови ограничења људских и мањинских права, утврђује општа забрана дискриминације и утврђују видови заштите људских и мањинских права и слобода.
Тако, Устав прво прокламује да се људска и мањинска права зајемчена самим Уставом непосредно примењују. Такође, Уставом се јемче, и као таква непосредно се примењују људска и мањинска права зајемчена општеприхваћеним правилима међународног права, потврђеним међународним уговорима и законима. Законом се може прописати начин остваривања ових права само ако је то Уставом изричито предвиђено или ако је то неопходно за остварење појединог права због његове природе, при чему закон ни у ком случају не сме да утиче на суштину зајемченог права. Одредбе о људским и мањинским правима тумаче се у корист унапређења вредности демократског друштва, сагласно важећим међународним стандардима људских и мањинских права, као и пракси међународних институција које надзиру њихово спровођење. 
Јемства неотуђивих људских и мањинских права у Уставу служе очувању људског достојанства и остварењу пуне слободе и једнакости сваког појединца у праведном, отвореном и демократском друштву, заснованом на начелу владавине права. 
Уставом зајемчена људска и мањинска права могу законом бити ограничена само ако ограничење допушта Устав, у сврхе ради којих га Устав допушта, у обиму неопходном да се уставна сврха ограничења задовољи у демократском друштву и без задирања у суштину зајемченог права. Достигнути ниво људских и мањинских права не може се смањивати, а при ограничавању људских и мањинских права, сви државни органи, а нарочито судови, дужни су да воде рачуна о суштини права које се ограничава, важности сврхе ограничења, природи и обиму ограничења, односу ограничења са сврхом ограничења и о томе да ли постоји начин да се сврха ограничења постигне мањим ограничењем права.
Пред Уставом и законом сви су једнаки, а Устав даље разрађује ово опште антидискриминационо начело тако што утврђује да свако има право на једнаку законску заштиту, без дискриминације и изричито утврђује да је забрањена свака дискриминација, непосредна или посредна, по било ком основу, а нарочито по основу расе, пола, националне припадности, друштвеног порекла, рођења, вероисповести, политичког или другог уверења, имовног стања, културе, језика, старости и психичког или физичког инвалидитета. Истовремено, утврђено је да се не сматрају дискриминацијом посебне мере које Република Србија може увести ради постизања пуне равноправности лица или групе лица која су суштински у неједнаком положају са осталим грађанима (на пример: труднице, породиље, малолетници, особе са инвалидитетом). 
Свако има право на судску заштиту ако му је повређено или ускраћено неко људско или мањинско право зајемчено Уставом, као и право на уклањање последица које су повредом настале. Грађани имају право да се обрате међународним институцијама ради заштите својих слобода и права зајемчених Уставом.
Устав гарантује широку листу људских права, која се према предмету заштите могу поделити на следеће групе: лична права; политичка права; економска, социјална и културна права; права странаца; права припадника националних мањина.
2. Лична права
Право на достојанство и слободан развој личности. Устав гарантује да је људско достојанство неприкосновено и да су сви дужни да га поштују и штите, при чему свако има право на слободан развој личности, ако тиме не крши Уставом зајемчена права других. 
Право на живот. Право на живот је основно људско право и неопходан услов за остваривање свих других људских права. Устав изричито прокламује да је људски живот неприкосновен, додајући, с тим у вези, да у Републици Србији нема смртне казне и да је забрањено клонирање људских бића. 
Неповредивост физичког и психичког интегритета. Устав гарантује да је физички и психички интегритет човека неповредив. Ово право је апсолутног карактера и Устав не допушта никаква одступања од неповредивости човековог физичког и психичког интегритета. Управо због тога, гарантујући неповредивост физичког и психичког интегритета човека, Устав истовремено (у истом члану) прокламује да нико не може бити изложен мучењу, нечовечном или понижавајућем поступању или кажњавању, нити подвргнут медицинским или научним огледима без свог слободно датог пристанка. 
Забрана ропства, положаја сличног ропству и принудног рада. Ова забрана обухвата различите облике порицања личне слободе. Устав прокламује да нико не може бити држан у ропству или у положају сличном ропству, као и да је забрањен сваки облик трговине људима. Такође, Устав забрањује принудни рад, при чему се сексуално или економско искоришћавање лица које је у неповољном положају сматра, по Уставу, принудним радом. Устав прецизира да се принудним радом не сматра рад или служба лица на издржавању казне лишења слободе, ако је њихов рад заснован на принципу добровољности, уз новчану надокнаду, рад или служба лица на војној служби, као ни рад или служба за време ратног или ванредног стања у складу са мерама прописаним приликом проглашења ратног или ванредног стања. 
Право на слободу и безбедност – уставни режим лишења слободе. Право на слободу и безбедност штити свако лице од незаконитог и самовољног поступања којим се ограничава његова слобода и безбедност. Ово право је комплексног карактера и обухвата читав низ гарантија које Устав даје појединцу у случају да буде лишен слободе. На значај и сложеност тог права указује и то што га Устав додатно уређује у посебним члановима који се односе на поступање с лицем лишеним слободе и на допунска права у случају лишења слободе без одлуке суда. Устав прво прокламује да свако има право на личну слободу и безбедност и утврђује да је лишење слободе допуштено само из разлога и у поступку који су предвиђени законом, а затим утврђује гарантије које има свако лице лишено слободе. Лице које је лишено слободе од стране државног органа има право да одмах, на језику који разуме, буде обавештено о разлозима лишења слободе, о оптужби која му се ставља на терет, као и о својим правима, а посебно има право да, без одлагања, о свом лишењу слободе обавести лице по свом избору. Свако лице које је лишено слободе има право жалбе суду, који је дужан да хитно одлучи о законитости лишења слободе и да нареди пуштање на слободу ако је лишење слободе било незаконито. Казну која обухвата лишење слободе може изрећи само суд. Према лицу које је лишено слободе мора се поступати човечно и с уважавањем достојанства његове личности. Забрањено је свако насиље према лицу лишеном слободе, а такође је забрањено и изнуђивање исказа. Лицу које је лишено слободе без одлуке суда одмах се саопштава да има право да ништа не изјављује и право да не буде саслушано без присуства браниоца којег само изабере или браниоца који ће му бесплатно пружити правну помоћ ако не може да је плати. Лице лишено слободе без одлуке 
суда мора без одлагања, а најкасније у року од 48 сати, бити предато надлежном суду, а у противном се пушта на слободу. 
Уставни режим притвора. Притвор је превентивно лишење слободе лица за које постоји основана сумња да је учинило кривично дело. По Уставу, лице за које постоји основана сумња да је учинило кривично дело може бити притворено само на основу одлуке суда, ако је притварање неопходно ради вођења кривичног поступка. Како притвор представља озбиљно ограничење слободе, Устав прецизно утврђује права притвореног лица и обавезе суда према притвореном лицу. Ако притворено лице није саслушано приликом доношења одлуке о притвору или ако одлука о притвору није извршена непосредно по доношењу, то лице мора, у року од 48 сати од лишења слободе, бити изведено пред надлежни суд, који потом поново одлучује о притвору. Писмено и образложено решење суда о притвору уручује се притворенику најкасније 12 сати од притварања. Одлуку о жалби на притвор суд доноси и доставља притворенику у року од 48 сати. Трајање притвора суд своди на најкраће неопходно време, имајући у виду разлоге притвора. Притвор одређен одлуком првостепеног суда траје у истрази најдуже три месеца, а виши суд га може, у складу са законом, продужити на још три месеца. Ако до истека овог времена не буде подигнута оптужница, окривљени се пушта на слободу. После подизања оптужнице трајање притвора суд своди на најкраће неопходно време. Притвореник се пушта да се брани са слободе чим престану разлози због којих је притвор био одређен. 
Право на правично суђење. Ово сложено право садржи уставне гарантије поштовања људске личности у поступку пред судом како би се обезбедила правичност суђења. Прво, свако има право да независан, непристрастан и законом већ установљен суд, правично и у разумном року, јавно расправи и одлучи о његовим правима и обавезама, основаности сумње која је била разлог за покретање поступка, као и о оптужбама против њега. Даље, Устав свакоме јемчи право на бесплатног преводиоца ако не говори или не разуме језик који је у службеној употреби у суду, као и право на бесплатног тумача ако је слеп, глув или нем. И коначно, јавност се може искључити током читавог поступка који се води пред судом или у делу поступка, само ради заштите интереса националне безбедности, јавног реда и морала у демократском друштву, као и ради заштите интереса малолетника или приватности учесника у поступку, у складу са законом. 
Посебна права окривљеног. Устав предвиђа посебан круг права окривљеног којима се установљавају додатне уставне гарантије за лица која су окривљена за кривично дело. Свако ко је окривљен за кривично дело има право да у најкраћем року, у складу са законом, подробно и на језику који разуме, буде обавештен о природи и разлозима дела за које се терети, као и о доказима прикупљеним против њега. Свако ко је окривљен за кривично дело има право на одбрану и право да узме браниоца по свом избору, да с њим несметано општи, као и да добије примерено време и одговарајуће услове за припрему одбране. Окривљени који не може да сноси трошкове браниоца има право на бесплатног браниоца, ако то захтева интерес правичности, у складу са законом. Свако ко је окривљен за кривично дело, а доступан је суду, има право да му се суди у његовом присуству и не може бити кажњен ако му није омогућено да буде саслушан и да се брани. Свако коме се суди за кривично дело има право да сам или преко браниоца износи доказе у своју корист, испитује сведоке оптужбе и да захтева да се, под истим условима као сведоци оптужбе и у његовом присуству, испитују и сведоци одбране. Свако коме се суди за кривично дело има право да му се суди без одуговлачења. Лице које је окривљено или коме се суди за кривично дело није дужно да даје исказе против себе или против лица блиских себи, нити да призна кривицу. Сва права која има окривљени за кривично дело има, сходно закону и у складу са њим, и физичко лице против кога се води поступак за неко друго кажњиво дело.
Правна сигурност у казненом праву. Ово право представља уставну разраду класичног правног правила nullum crimen sine lege, nulla poena sine lege (нема кривичног дела без закона, нема казне без закона). Устав јемчи да се нико не може огласити кривим за дело које, пре него што је учињено, законом или другим прописом заснованим на закону није било предвиђено као кажњиво, нити му се може изрећи казна која за то дело није била предвиђена. Казна се одређује према пропису који је важио у време кад је дело учињено, изузев кад је каснији пропис повољнији за учиниоца. Кривична дела и кривичне санкције одређују се само законом (не и подзаконским прописом). Утврђује се претпоставка невиности – свако се сматра невиним за кривично дело док се његова кривица не утврди правноснажном одлуком суда. Даље, нико не може бити гоњен ни кажњен за кривично дело за које је правноснажном пресудом ослобођен или осуђен или за које је оптужба правноснажно одбијена или поступак правноснажно обустављен, нити судска одлука може бити измењена на штету окривљеног у поступку по ванредном правном леку. Истим забранама подлеже вођење поступка за неко друго кажњиво дело. Понављање поступка је допуштено само изузетно, у складу с казненим прописима, ако се открију докази о новим чињеницама које су, да су биле познате у време суђења, могле битно да утичу на његов исход или ако је у ранијем поступку дошло до битне повреде која је могла утицати на његов исход. Кривично гоњење и извршење казне за ратни злочин, геноцид и злочин против човечности не застарева. 
Право на рехабилитацију и накнаду штете. По Уставу, свако ко је без основа или незаконито лишен слободе, притворен или осуђен за кажњиво дело има право на рехабилитацију, накнаду штете од Републике Србије и друга права утврђена законом. Такође, свако има право на накнаду материјалне или нематеријалне штете коју му незаконитим или неправилним радом проузрокује државни орган, ималац јавног овлашћења, орган аутономне покрајине или орган јединице локалне самоуправе. Устав предвиђа да се услови под којима оштећени има право да захтева накнаду штете непосредно од лица које је штету проузроковало одређују законом.
Право на једнаку заштиту права и на правно средство. Устав јемчи једнаку заштиту права пред судовима и другим државним органима, имаоцима јавних овлашћења и органима аутономне покрајине и јединица локалне самоуправе. Свако има право на жалбу или друго правно средство против одлуке којом се одлучује о његовом праву, обавези или на закону заснованом интересу. 
Право на правну личност. Ово право обухвата право на правну и пословну способност и на избор и коришћење личног имена и имена своје деце. По Уставу, свако лице има правну способност. Правна способност представља способност да се буде носилац права и обавеза. Способност лица да самостално одлучује о својим правима и обавезама (пословна способност) стиче се пунолетством, које наступа са навршених 18 година живота. Избор и коришћење личног имена и имена своје деце слободни су. 
Право на држављанство. Држављанство означава посебан правни однос државе и појединца, из којег за државу а и за појединца произлазе одређена права и обавезе. Државе, по правилу, само својим држављанима у потпуности обезбеђују остваривање људских права, посебно оних политичких (на пример изборног права) или права на посебну правну заштиту у иностранству. С друге стране, држављани према својој држави имају посебне обавезе (на пример војну обавезу). По Уставу, стицање и престанак држављанства Републике Србије уређује закон. Изузетно, по самом Уставу, дете рођено у Републици Србији има право на држављанство Републике Србије, ако нису испуњени услови да стекне држављанство друге државе. Такође, Уставом се утврђују границе законског уређивања овог права тако што се прописује да држављанин Републике Србије не може бити протеран, нити лишен држављанства или права да га промени. 
Слобода кретања. Устав јемчи свакоме право да се слободно креће и настањује у Републици Србији, да је напусти и да се у њу врати. Према томе, нико не може грађанима ограничити кретање на територији Републике Србије, не може их иселити из једног места супротно њиховој вољи нити их може присиљавати на боравак у неком месту против њихове воље. Ово право није апсолутног карактера, јер може бити законом ограничено ради заштите општег друштвеног интереса или ради остваривања других људских права. Тако, Устав предвиђа да се слобода кретања и настањивања и право да се напусти Република Србија могу ограничити законом, ако је то неопходно ради вођења кривичног поступка, заштите јавног реда и мира, спречавања ширења заразних болести или ради одбране Републике Србије. Треба имати у виду да се у наведеним случајевима ова слобода може ограничити само законом и само привремено (не може се трајно ограничити, нити одузети).
Неповредивост стана. У вези са овим правом, Устав прво прокламује да је стан неповредив, а затим утврђује да нико (значи ни државни органи) не може без писмене одлуке суда ући у туђи стан или друге просторије против воље њиховог држаоца, нити у њима вршити претрес. Ако се претрес врши на основу писмене одлуке суда, држалац стана и друге просторије има право да сам или преко свога заступника и уз још два пунолетна сведока присуствује претресању. Ако држалац стана или његов заступник нису присутни, претресање је допуштено у присуству два пунолетна сведока. Устав дозвољава улазак у туђи стан или друге просторије без одлуке суда, изузетно и претресање без присуства сведока, ако је то неопходно ради непосредног лишења слободе учиниоца кривичног дела или отклањања непосредне и озбиљне опасности за људе или имовину, на начин предвиђен законом. 
Тајност писама и других средстава општења. По Уставу, тајност писама и других средстава комуницирања је неповредива. То подразумева да нико (значи ни државни органи) не сме да се упознаје са садржином писама и других средстава комуницирања, изузев лица којима су она упућена. Одступања су дозвољена само на одређено време и на основу одлуке суда, ако су неопходна ради вођења кривичног поступка или заштите безбедности Републике Србије, на начин предвиђен законом.
Заштита података о личности. Ово право представља додатну гарантију неповредивости психичког интегритета човека и истовремено заштиту његове приватности. То је сложено право које обухвата следеће: 1) зајемчена је заштита података о личности; 2) прикупљање, држање, обрада и коришћење података о личности уређују се само законом (не и подзаконским прописом); 3) забрањена је и кажњива употреба података о личности изван сврхе за коју су прикупљени, у складу са законом, осим за потребе вођења кривичног поступка или заштите безбедности Републике Србије, на начин предвиђен законом; 4) свако има право да буде обавештен о прикупљеним подацима о својој личности, у складу са законом, и право на судску заштиту због њихове злоупотребе. 
По Закону о заштити података о личности, послове заштите података о личности обавља Повереник за информације од јавног значаја и заштиту података о личности, као самосталан државни орган, независан у вршењу своје надлежности.
Слобода мисли, савести и вероисповести. Устав јемчи слободу мисли, савести, уверења и вероисповести, као и право да се остане при свом уверењу или вероисповести или да се они промене према сопственом избору. Ова уставна гарантија подразумева право сваког лица да слободно и самостално мисли, стиче и мења своја уверења у свим сферама живота. Устав посебну пажњу посвећује слободи вероисповести. Она обухвата: слободан избор верског уверења; слободно исповедање вере; слободу од обавезе изјашњавања о својим верским уверењима. Тако, по Уставу, свако је слободан да испољава своју веру или убеђење вероисповедања, обављањем верских обреда, похађањем верске службе или наставе, појединачно или у заједници с другима, као и да приватно или јавно изнесе своја верска уверења. Нико није дужан да се изјашњава о својим верским и другим уверењима. Устав утврђује да се слобода испољавања вере или уверења може ограничити само законом, и то само ако је то неопходно у демократском друштву, ради заштите живота и здравља људи, морала демократског друштва, слобода и права грађана зајемчених Уставом, јавне безбедности и јавног реда или ради спречавања изазивања или подстицања верске, националне или расне мржње. Поред тога, по Уставу, родитељи и законски стараоци имају право да својој деци обезбеде верско и морално образовање у складу са својим уверењима. 
У вези са слободом вероисповести, као и са уставним начелом о световности државе, Уставом се као битни елементи положаја цркава и верских заједница утврђују: њихова равноправност; одвојеност од државе; самосталност у уређивању унутрашње организације. Тако, по Уставу, у Републици Србији су цркве и верске заједнице равноправне и одвојене од државе. Оне су слободне да самостално уређују своју унутрашњу организацију и верске послове, да јавно врше верске обреде, да оснивају верске школе, социјалне и добротворне установе и да њима управљају, у складу са законом. Само Уставни суд може забранити верску заједницу, и то само из следећих разлога: ако њено деловање угрожава право на живот, право на психичко и физичко здравље, права деце, право на лични и породични интегритет, право на имовину, јавну безбедност и јавни ред или ако изазива и подстиче верску, националну или расну нетрпељивост. 
Положај цркава и верских заједница уређен је Законом о црквама и верским заједницама. По том закону, субјекти верске слободе су традиционалне цркве (Српска Православна Црква, Римокатоличка Црква, Словачка Евангеличка Црква а. в., Реформатска Хришћанска Црква и Евангеличка Хришћанска Црква а. в.), традиционалне верске заједнице (Исламска верска заједница и Јеврејска верска заједница), конфесионалне заједнице и друге верске организације. 
Приговор савести. По Уставу, нико није дужан да противно својој вери или убеђењима испуњава војну или другу обавезу која укључује употребу оружја. Ово право додатно обезбеђује заштиту психичког интегритета човека. Ипак, Устав утврђује да лице које се позове на приговор савести може бити позвано да испуни војну обавезу без обавезе 
да носи оружје, у складу са законом. По Закону о одбрани, војном обвезнику који из верских, моралних или других оправданих разлога савести жели војну обавезу да замени цивилном службом, омогућиће се служење у цивилној служби, под условима и на начин прописан посебним законом. Законом о цивилној служби уређено је остваривање права на приговор савести лица која подлежу војној обавези и извршавање војне обавезе у цивилној служби (цивилна служба је служба којом војни обвезник замењује служење војног рока са оружјем или без оружја а која се извршава у државним органима, организацијама, установама, јединицама и правним лицима одређеним решењем министра одбране). Законом о војној, радној и материјалној обавези утврђено је да војну обавезу у миру грађани извршавају у командама, јединицама и установама Војске Србије, осим лица која замене служење војног рока цивилном службом, као и то да се војни обвезници који војни рок служе без оружја распоређују на дужности и задатке на којима није потребно ношење и употреба оружја, а да су у осталим правима и дужностима изједначени са војним обвезницима који војни рок служе са оружјем. (Законом о војној, радној и материјалној обавези утврђено је да, након потпуне професионализације Војске Србије, Народна скупштина обуставља обавезу служења војног рока, на предлог Владе. У складу с тим, Народна скупштина донела је Одлуку о обустави обавезе служења војног рока; та одлука је донета 15. децембра 2010. године, а примењује се од 1. јануара 2011. године. Након обуставе обавезе служења војног рока, упућивање на служење војног рока врши се по принципу добровољности, у складу са законом.)
Слобода изражавања националне припадности. По Уставу, изражавање националне припадности је слободно. Та слобода подразумева, између осталог, право сваког лица на изражавање своје националне посебности и на коришћење свог језика и писма, у складу са законом. Поред тога, слобода изражавања националне припадности зајемчена је и тиме што, по Уставу, нико није дужан да се изјашњава о својој националној припадности. 
3. Политичка права
Слобода мишљења и изражавања. Устав јемчи слободу мишљења и изражавања, као и слободу да се говором, писањем, сликом или на други начин траже, примају и шире обавештења и идеје. Тиме се грађанима омогућује да слободно изражавају своје ставове и мишљења о људима, друштву, стањима и појавама. Слобода изражавања може само законом бити ограничена, и то ако је то неопходно ради заштите права и угледа других, чувања ауторитета и непристрасности суда и заштите јавног здравља, морала демократског друштва и националне безбедности Републике Србије.
Слобода медија. Устав свакоме гарантује слободу да без одобрења, на начин предвиђен законом, оснива новине и друга средства јавног обавештавања. Како је забрана цензуре основна претпоставка за делотворно остваривање слободе медија, Устав изричито прокламује да у Републици Србији нема цензуре. Међутим, Уставом је утврђено и то да надлежни суд може спречити ширење информација и идеја путем средстава јавног обавештавања само ако је то у демократском друштву неопходно из следећих разлога: 1) ради спречавања позивања на насилно рушење Уставом утврђеног поретка или нарушавање територијалног интегритета Републике Србије, 2) ради спречавања пропагирања рата или подстрекавања на непосредно насиље или 3) ради спречавања заговарања расне, националне или верске мржње, којим се подстиче на дискриминацију, непријатељство или насиље. Пошто се слобода медија може злоупотребити, Уставом је загарантовано право на исправку неистините, непотпуне или нетачно пренете информације којом је повређено нечије право или интерес, као и право на одговор на објављену информацију, а остваривање тих права уређује се законом. 
Право на обавештеност. Свако, по Уставу, има право да истинито, потпуно и благовремено буде обавештаван о питањима од јавног значаја, а средства јавног обавештавања дужна су да то право поштују. Такође, свако има право на приступ подацима који су у поседу државних органа и организација којима су поверена јавна овлашћења, у складу са законом. 
Законом о слободном приступу информацијама од јавног значаја уређена су права на приступ информацијама од јавног значаја којима располажу органи јавне власти, ради остварења и заштите интереса јавности да зна и остварења слободног демократског поретка и отвореног друштва. Ради остваривања права на приступ информацијама од јавног значаја којима располажу органи јавне власти, тим законом је установљен Повереник за информације од јавног значаја, као самосталан државни орган, независан у вршењу своје надлежности. (С обзиром на то да тај орган обавља и послове заштите података о личности, његов пун назив је: Повереник за информације од јавног значаја и заштиту података о личности.) 
Изборно право. Ово право представља темељ на којем се заснива легитимност државне власти. Његовим остваривањем грађани учествују у обликовању политичке воље државе. Оно је познато и као „бирачко право“. По Уставу, сваки пунолетан, пословно способан држављанин Републике Србије има право да бира и да буде биран. Дакле, неопходно је да буду испуњена следећа три услова: 1) држављанство Републике Србије; 2) пунолетство; 3) пословна способност, па да једно лице може да врши изборно („бирачко“) право, а то право обухвата право свакога да бира (активно бирачко право) и да буде биран 
(пасивно бирачко право). Начин остваривања изборног права уређује се законом, а упис у јединствени бирачки списак јесте услов за остваривање изборног (бирачког) права. Јединствени бирачки списак уређен је Законом о јединственом бирачком списку. По Уставу, изборно право је опште и једнако, што значи да га има свако лице које испуњава напред наведене услове и да свачији глас на изборима вреди једнако. Избори су слободни и непосредни, а гласање је тајно и лично. Поред тога што омогућује грађанима да се кандидују на изборима и да бирају своје представнике који ће у њихово име вршити власт, изборно право омогућује грађанима и учешће у појединим облицима непосредне демократије, као што су референдум и народна иницијатива. Изборно право ужива правну заштиту у складу са законом.
Слобода окупљања. Устав гарантује да је мирно окупљање грађана слободно. Окупљање у затвореном простору не подлеже одобрењу нити пријављивању, док се зборови, демонстрације и друга окупљања грађана на отвореном простору пријављују надлежном државном органу, у складу са законом. Слобода окупљања није право апсолутног карактера, јер се може законом ограничити, али само ако је то неопходно ради заштите јавног здравља, морала, права других или безбедности Републике Србије. 
Слобода удруживања. Устав јемчи слободу политичког, синдикалног и сваког другог удруживања, која обухвата и негативан аспект ове слободе − право да се остане изван сваког удружења. Удружења се оснивају без претходног одобрења, уз упис у регистар који води надлежни државни орган, у складу са законом. Устав утврђује и границе слободе удруживања, прво прокламујући да су забрањена тајна и паравојна удружења, а затим утврђујући да Уставни суд може забранити само оно удружење чије је деловање усмерено на насилно рушење уставног поретка, кршење зајемчених људских или мањинских права или изазивање расне, националне или верске мржње. Поред тога, да не би била доведена у питање њихова непристрасност и објективност, Устав утврђује да судије Уставног суда, судије, јавни тужиоци, Заштитник грађана, припадници полиције и припадници војске не могу бити чланови политичких странака.
Право на учешће у управљању јавним пословима, као и право на петицију такође спадају у ову групу људских права (политичка права).
4. Економска, социјална и културна права
Право на имовину. Устав јемчи мирно уживање својине и других имовинских права стечених на основу закона. Ово право није апсолутног карактера, јер по Уставу право својине може бити одузето или ограничено, али само у јавном интересу који је утврђен на основу закона и уз накнаду која не може бити нижа од тржишне. Такође, законом 
се може ограничити начин коришћења имовине. Одузимање или ограничење имовине ради наплате пореза и других дажбина или казни дозвољено је само у складу са законом.
Право на рад. Ово право је комплексног карактера и обухвата читав низ посебних права. Устав прво јемчи право на рад, у складу са законом, а затим утврђује битне елементе тог права. Тако, свако има право на слободан избор рада. Свима су, под једнаким условима, доступна сва радна места. Свако има право на поштовање достојанства своје личности на раду, безбедне и здраве услове рада, потребну заштиту на раду, ограничено радно време, дневни и недељни одмор, плаћени годишњи одмор, правичну накнаду за рад и на правну заштиту за случај престанка радног односа. Нико се, по Уставу, тих права не може одрећи. Женама, омладини и инвалидима омогућују се посебна заштита на раду и посебни услови рада, у складу са законом. Треба имати у виду да право на рад не подразумева обавезу државе да обезбеди запослење сваком радно способном грађанину. Из специфичне правне природе овог права произлази да је то пре свега право да се ради, право на релативну сигурност радног односа и право на материјално обезбеђење за време нежељене незапослености. Право на рад, у суштини, има за циљ да обавеже државу да ствара услове који омогућују да свако својим радом може да обезбеди неопходна средства за живот.
Право на штрајк. По Закону о штрајку, штрајк је прекид рада који запослени организују ради заштите својих професионалних и економских интереса по основу рада. Реч је, дакле, о колективној привременој обустави рада којој запослени прибегавају ради вршења притиска на послодавца да прихвати њихове захтеве који се односе на побољшање услова рада (у најширем смислу). Устав јемчи право запослених на штрајк, у складу са законом и колективним уговором. Право на штрајк може бити ограничено само законом, сходно природи или врсти делатности.
Право на образовање. Аутономија универзитета. Устав свакоме јемчи право на образовање, али се обим уставних гарантија разликује с обзиром на ниво образовања. Основно образовање је обавезно и бесплатно, а средње образовање је бесплатно (не и обавезно). Високо образовање је доступно свима под једнаким условима, а Република Србија омогућује успешним и надареним ученицима слабијег имовног стања бесплатно високо образовање, у складу са законом. Оснивање школа и универзитета уређује се законом. Квалитету високог образовања доприноси Уставом зајемчена аутономија универзитета, високошколских и научних установа, која подразумева њихово право да, у складу са законом, самостално одлучују о свом уређењу и раду. 
Право на здраву животну средину. Заштита животне средине све више добија на значају у савременом свету због интензивног техничко-технолошког развоја. Устав прокламује да свако има право на здраву животну средину и на благовремено и потпуно обавештавање о њеном стању. Да би ово људско право било оствариво, држава, други колективитети, као и појединци, морају имати одређене обавезе, па Устав утврђује да је свако одговоран за заштиту животне средине и да је свако дужан да чува и побољшава животну средину. Република Србија и аутономна покрајина имају посебну одговорност за заштиту животне средине. 
Посебна права везана за дете и породицу. Међу људским правима која гарантује Устав Републике Србије посебно се издвајају она која за циљ имају заштиту деце и породице. То су: право на закључење брака и равноправност супружника; слобода одлучивања о рађању деце; права детета; права и дужности родитеља; посебна заштита породице, мајке, самохраног родитеља и детета. Право на закључење брака и равноправност супружника обухвата право сваког лица да слободно одлучи о закључењу и раскидању брака, као и то да се брак закључује на основу слободно датог пристанка мушкарца и жене пред државним органом, да закључење, трајање и раскид брака почивају на равноправности мушкарца и жене, да се брак и односи у браку и породици уређују законом и да се ванбрачна заједница изједначава са браком, у складу са законом. Слобода одлучивања о рађању деце зајемчена је Уставом, при чему је установљена обавеза за Републику Србију да подстиче родитеље да се одлуче на рађање деце и да им помаже у томе. Права детета обухватају следећа посебна права: деца уживају људска права примерено свом узрасту и душевној зрелости; свако дете има право на лично име, упис у матичну књигу рођених, право да сазна своје порекло и право да очува свој идентитет; деца су заштићена од психичког, физичког, економског и сваког другог искоришћавања или злоупотребљавања; деца рођена изван брака имају једнака права као деца рођена у браку; права детета и њихова заштита уређују се законом. Права и дужности родитеља односе се на то да родитељи имају право и дужност да издржавају, васпитавају и образују своју децу, у чему су равноправни, као и на то да сва или поједина права могу једном или обома родитељима бити одузета или ограничена само одлуком суда, ако је то у најбољем интересу детета, у складу са законом. Посебна заштита породице, мајке, самохраног родитеља и детета зајемчена је Уставом; поред прокламације општег карактера да породица, мајка, самохрани родитељ и дете у Републици Србији уживају посебну заштиту, у складу са законом, Устав изричито утврђује: да се мајци пружа посебна подршка и заштита пре и после порођаја; да се посебна заштита пружа деци о којој се родитељи не старају и деци која су ометена у психичком или физичком развоју; да деца млађа од 15 година не могу бити запослена нити, ако су млађа од 18 година, могу да раде на пословима штетним по њихово здравље или морал.
Право наслеђивања, право на здравствену заштиту, право на социјалну заштиту, право на пензијско осигурање и слобода научног 
и уметничког стварања такође спадају у ову групу људских права (економска, социјална и културна права).
5. Права странаца
Странац је свако лице које нема држављанство Републике Србије. То лице може бити страни држављанин или лице без држављанства (апатрид). По Уставу, странци, у складу са међународним уговорима, имају у Републици Србији сва права зајемчена Уставом и законом, изузев права која по Уставу и закону имају само држављани Републике Србије (странци немају, на пример, изборно право). 
У односу на наведено опште уставно начело о положају странаца, Устав утврђује и одређене специфичности у погледу права странаца. Тако странци уживају једно само њима својствено право – право на уточиште (азил). Устав гарантује да странац који основано страхује од прогона због своје расе, пола, језика, вероисповести, националне припадности или припадности некој групи или због својих политичких уверења, има право на уточиште у Републици Србији. Поступак за стицање уточишта уређује се законом.
Док држављанин Републике Србије не може бити протеран, Устав допушта могућност протеривања странца, али само под условима које сам Устав утврђује. Тако, по Уставу, странац може бити протеран само на основу одлуке надлежног органа, у законом предвиђеном поступку и ако му је обезбеђено право жалбе и то само тамо где му не прети прогон због његове расе, пола, вере, националне припадности, држављанства, припадности одређеној друштвеној групи, политичког мишљења или где му не прети озбиљно кршење права која су зајемчена Уставом Републике Србије. Устав такође утврђује да се улазак странаца у Републику Србију и боравак у њој уређује законом.
У погледу својинских права странаца, Устав утврђује да странци могу стећи својину на непокретностима, у складу са законом или међународним уговором, као и то да странци могу стећи право концесије на природним богатствима и добрима од општег интереса, као и друга права одређена законом. У погледу положаја на тржишту, Устав прокламује да су страна лица изједначена на тржишту са домаћим.
6. Права припадника националних мањина
Поред људских права која су Уставом зајемчена свим грађанима Републике Србије, припадницима националних мањина Устав јемчи додатна, индивидуална и колективна права. Индивидуална права остварују се појединачно, док се колективна права остварују у заједници са другима, у складу са Уставом, законом и међународним уговорима. Путем колективних права, припадници националних мањина, 
непосредно или преко својих представника, учествују у одлучивању или сами одлучују о појединим питањима везаним за своју културу, образовање, обавештавање и службену употребу језика и писма, у складу са законом. Устав даје припадницима националних мањина право на самоуправу у култури, образовању, обавештавању и службеној употреби језика и писма и утврђује да ради остварења тог права припадници националних мањина могу изабрати своје националне савете, у складу са законом. 
Уставом су посебно зајемчена следећа права припадника националних мањина: забрана дискриминације националних мањина; равноправност у вођењу јавних послова; забрана насилне асимилације; право на очување посебности; право на удруживање и на сарадњу са сународницима; развијање духа толеранције. 
Забрана дискриминације националних мањина. Устав јемчи припадницима националних мањина равноправност пред законом и једнаку законску заштиту. Забрањена је било каква дискриминација због припадности националној мањини. Не сматрају се дискриминацијом посебни прописи и привремене мере које Република Србија може увести у економском, социјалном, културном и политичком животу, ради постизања пуне равноправности између припадника националне мањине и грађана који припадају већини, ако су усмерене на уклањање изразито неповољних услова живота који их посебно погађају. 
Равноправност у вођењу јавних послова. По Уставу, припадници националних мањина имају, под истим условима као остали грађани, право да учествују у управљању јавним пословима и да ступају на јавне функције. При запошљавању у државним органима, јавним службама, органима аутономне покрајине и јединица локалне самоуправе води се рачуна о националном саставу становништва и одговарајућој заступљености припадника националних мањина. 
Забрана насилне асимилације. Устав забрањује насилну асимилацију припадника националних мањина. Заштита припадника националних мањина од сваке радње усмерене ка њиховој насилној асимилацији уређује се законом. Забрањено је предузимање мера које би проузроковале вештачко мењање националног састава становништва на подручјима где припадници националних мањина живе традиционално и у значајном броју.
Право на очување посебности. Устав припадницима националних мањина утврђује право: на изражавање, чување, неговање, развијање и јавно изражавање националне, етничке, културне и верске посебности; на употребу својих симбола на јавним местима; на коришћење свог језика и писма; да у срединама где чине значајну популацију, државни органи, организације којима су поверена јавна овлашћења, органи аутономних покрајина и јединица локалне самоуправе воде поступак и на њиховом језику; на школовање на свом језику у државним 
установама и установама аутономних покрајина; на оснивање приватних образовних установа; да на своме језику користе своје име и презиме; да у срединама где чине значајну популацију, традиционални локални називи, имена улица, насеља и топографске ознаке буду исписане и на њиховом језику; на потпуно, благовремено и непристрасно обавештавање на свом језику, укључујући и право на изражавање, примање, слање и размену обавештења и идеја; на оснивање сопствених средстава јавног обавештавања, у складу са законом. У складу са Уставом, на основу закона, покрајинским прописима могу се установити додатна права припадника националних мањина. 
Право на удруживање и на сарадњу са сународницима. Устав утврђује да припадници националних мањина могу да оснивају просветна и културна удружења, која добровољно финансирају, као и то да Република Србија признаје просветним и културним удружењима националних мањина посебну улогу у остваривању права припадника националних мањина. Припадници националних мањина имају право на несметане везе и сарадњу са сународницима изван територије Републике Србије.
Развијање духа толеранције. По Уставу, у области образовања, културе и информисања Република Србија подстиче дух толеранције и међукултурног дијалога и предузима ефикасне мере за унапређење узајамног поштовања, разумевања и сарадње међу свим људима који живе на њеној територији, без обзира на њихов етнички, културни, језички или верски идентитет.
VI. ЕКОНОМСКО УРЕЂЕЊЕ И ЈАВНЕ ФИНАНСИЈЕ
1. Економско уређење
Уставна концепција економског уређења у Републици Србији заснива се на моделу слободне тржишне привреде. По Уставу, економско уређење у Републици Србији почива на тржишној привреди, отвореном и слободном тржишту, слободи предузетништва, самосталности привредних субјеката и равноправности приватне и других облика својине. Република Србија представља јединствено привредно подручје са јединственим тржиштем роба, рада, капитала и услуга, а утицај тржишне привреде на социјални и економски положај запослених усклађује се кроз социјални дијалог између синдиката и послодаваца.
Предузетништво је слободно, при чему та слобода није апсолутна, јер се предузетништво може ограничити, али само законом, и то ради заштите здравља људи, животне средине и природних богатстава и ради безбедности Републике Србије.
Устав јемчи свима једнак правни положај на тржишту, а пошто слободног тржишта нема ако је ограничена слободна конкуренција, Устав забрањује акте којима се, супротно закону, ограничава слободна конкуренција стварањем или злоупотребом монополског или доминантног положаја. Устав такође гарантује да права стечена улагањем капитала на основу закона не могу законом бити умањена.
Страна лица су на тржишту изједначена са домаћим. Страна физичка и правна лица могу стећи својину на непокретностима, у складу са законом или међународним уговором. Странци могу стећи право концесије на природним богатствима и добрима од општег интереса, као и друга права одређена законом.
Устав јемчи приватну, задружну и јавну својину. Јавна својина је државна својина, својина аутономне покрајине и својина јединице локалне самоуправе. Сви облици својине имају једнаку правну заштиту, а средства из јавне својине отуђују се на начин и под условима утврђеним законом. Пошто не предвиђа друштвену својину као облик својине, Устав налаже претварање постојеће друштвене својине у приватну својину под условима, на начин и у роковима предвиђеним законом.
Природна богатства, добра за које је законом одређено да су од општег интереса и имовина коју користе органи Републике Србије у државној су имовини. У државној имовини могу бити и друге ствари и права, у складу са законом. Физичка и правна лица могу стећи поједина права на одређеним добрима у општој употреби, под условима и на начин предвиђен законом. Природна богатства користе се под условима и на начин предвиђен законом. Имовина аутономних покрајина и јединица локалне самоуправе, начин њеног коришћења и располагања, уређују се законом. Право јавне својине и одређена друга имовинска права Републике Србије, аутономне покрајине и јединице локалне самоуправе уређена су Законом о јавној својини. 
Коришћење и располагање пољопривредним земљиштем, шумским земљиштем и градским грађевинским земљиштем у приватној својини слободно је, с тим да се законом могу ограничити облици коришћења и располагања, односно прописати услови за коришћење и располагање да би се отклонила опасност од наношења штете животној средини или да би се спречила повреда права и на закону заснованих интереса других лица. 
Устав утврђује да је свако дужан да чува природне реткости и научно, културно и историјско наслеђе, као добра од општег интереса, у складу са законом, при чему посебну одговорност за очување овог наслеђа имају Република Србија, аутономне покрајине и јединице локалне самоуправе.
Устав јемчи да Република Србија штити потрошаче, а посебно су забрањене радње усмерене против здравља, безбедности и приватности потрошача, као и све нечасне радње на тржишту.
Република Србија, по Уставу, стара се о равномерном и одрживом регионалном развоју, у складу са законом.
2. Јавне финансије
Устав утврђује да се средства из којих се финансирају надлежности Републике Србије, аутономних покрајина и јединица локалне самоуправе обезбеђују из пореза и других прихода утврђених законом, као и да је обавеза плаћања пореза и других дажбина општа и да се заснива на економској моћи обвезника. 
Република Србија, аутономне покрајине и јединице локалне самоуправе имају буџете у којима морају бити приказани сви приходи и расходи којима се финансирају њихове надлежности. Законом се утврђују рокови у којима буџет мора бити усвојен, као и начин привременог финансирања. 
Извршавање свих буџета контролише Државна ревизорска институција. Државна ревизорска институција је највиши државни орган ревизије јавних средстава у Републици Србији, самостална је и подлеже надзору Народне скупштине, којој и одговара за обављање послова из своје надлежности. Народна скупштина разматра предлог завршног рачуна буџета по прибављеном мишљењу Државне ревизорске институције. Правни положај, надлежност, организација и начин рада Државне ревизорске институције уређени су Законом о Државној ревизорској институцији.
Устав утврђује да Република Србија, аутономне покрајине и јединице локалне самоуправе могу да се задужују, при чему се услови и поступак задуживања уређују законом. 
Народна банка Србије је централна банка Републике Србије, самостална је и подлеже надзору Народне скупштине, којој и одговара за свој рад. Народном банком Србије руководи гувернер, кога бира Народна скупштина. Положај, организација, овлашћења и функције Народне банке Србије уређени су Законом о Народној банци Србије.
VII. УРЕЂЕЊЕ ВЛАСТИ
Мада држава по својој природи представља јединствен и целовит организам, у смислу вршења суверене власти на одређеној територији, због свеобухватности послова које држава обавља у вршењу те власти могуће је говорити о појединим функцијама државне власти. Ове функције држава остварује преко својих органа.
Део Устава који се односи на уређење власти утврђује државне органе који су носиоци одређених функција државне власти у Републици Србији, њихов састав, положај и однос са другим органима у држави. Сагласно Уставом утврђеном начелу поделе власти, уређење власти у Републици Србији почива на подели власти на законодавну, извршну и судску власт.
Основна функција државног органа који има законодавну власт јесте доношење закона. Законодавну власт, по Уставу, врши Народна скупштина.
Основна функција државног органа који има извршну власт јесте непосредно и конкретно обављање мноштва државних послова којима је циљ извршавање закона. По Уставу, извршну власт у Републици Србији врши Влада.
Судска власт има функцију очувања и заштите утврђеног правног поретка, а остварује се доношењем конкретних правних аката, судских одлука, којима се решавају спорови о праву између правних субјеката, односно којима се утврђује како треба применити право у конкретном случају. Сагласно Уставом утврђеном начелу поделе власти, судска власт у Републици Србији је независна и припада посебним државним органима – судовима.
1. Народна скупштина
Положај и надлежност Народне скупштине. Народна скупштина је највише представничко тело и носилац уставотворне и законодавне власти у Републици Србији. 
У складу са наведеним положајем у систему власти, Народна скупштина је надлежна да:
1. 
доноси и мења Устав;
2. 
одлучује о промени границе Републике Србије;
3. 
расписује републички референдум;
4. 
потврђује међународне уговоре кад је законом предвиђена обавеза њиховог потврђивања;
5. 
одлучује о рату и миру и проглашава ратно и ванредно стање;
6. 
надзире рад служби безбедности;
7. 
доноси законе и друге опште акте из надлежности Републике Србије;
8. 
даје претходну сагласност на статут аутономне покрајине;
9. 
усваја стратегију одбране;
10. 
усваја план развоја и просторни план;
11. 
усваја буџет и завршни рачун Републике Србије, на предлог Владе;
12. 
даје амнестију за кривична дела.
Поред тога, у оквиру својих изборних права, Народна скупштина:
1. 
бира Владу, надзире њен рад и одлучује о престанку мандата Владе и министара;
2. 
бира и разрешава судије Уставног суда (по Уставу, Народна скупштина бира пет судија Уставног суда; Уставни суд чини 15 судија);
3. 
бира председника Врховног касационог суда, председнике судова, Републичког јавног тужиоца, јавне тужиоце, судије и заменике јавних тужилаца, у складу са Уставом (судије и заменике јавних тужилаца бира само када се први пут бирају на те функције);
4. 
бира и разрешава гувернера Народне банке Србије и надзире његов рад;
5. 
бира и разрешава Заштитника грађана и надзире његов рад;
6. 
бира и разрешава и друге функционере одређене законом (на пример: Законом о забрани дискриминације предвиђено је да Повереника за заштиту равноправности бира Народна скупштина). 
Народна скупштина врши и друге послове одређене Уставом и законом (на пример, Уставом је одређено да Народна скупштина разрешава председника Републике због повреде Устава). 
По Уставу, о Народној скупштини се доноси закон. У складу с тим, донет је Закон о Народној скупштини, којим су уређени положај, надлежност, организација и начин рада и одлучивања Народне скупштине, као и друга питања од значаја за рад Народне скупштине. Одређена питања у вези са организацијом и начином рада Народне скупштине, поступцима за доношење аката Народне скупштине, као и друга питања која нису уређена Законом о Народној скупштини, уређују се Пословником Народне скупштине.
Састав Народне скупштине, избор и трајање мандата народних посланика. Народна скупштина је једнодома и чини је 250 народних посланика, који се бирају на непосредним изборима, тајним гласањем, у складу са законом. У Народној скупштини обезбеђују се равноправност и заступљеност полова и представника националних мањина, у складу са законом. Избор и престанак мандата народних посланика уређен је Законом о избору народних посланика.
По Закону о избору народних посланика, посланици се бирају у Републици Србији као једној изборној јединици, на основу изборних листа политичких странака, страначких коалиција, других политичких организација и изборних листа које предложе групе грађана. Органи за спровођење избора су Републичка изборна комисија и бирачки одбори. Посланички мандати расподељују се сразмерно броју добијених гласова, односно свакој изборној листи припада број мандата који је сразмеран броју добијених гласова (дакле, мандати се расподељују по систему сразмерног представништва, тј. по пропорционалном изборном систему). У расподели мандата учествују само изборне листе које су добиле најмање 3% гласова од укупног броја гласова бирача који су гласали у изборној јединици. Политичке странке националних мањина и коалиције политичких странака националних мањина учествују у расподели мандата и кад су добиле мање од 3% гласова од укупног броја бирача који су гласали. Републичка изборна комисија расподељује мандате применом система највећег количника (тај систем назива се Д΄Онтов систем, а представља један од могућих система расподеле мандата у оквиру пропорционалног изборног система). 
Изборе за народне посланике расписује председник Републике, 90 дана пре истека мандата Народне скупштине, тако да се избори окончају у наредних 60 дана. Прву седницу Народне скупштине заказује председник Народне скупштине из претходног сазива, тако да се седница одржи најкасније 30 дана од дана проглашења коначних резултата избора. Народна скупштина на првој седници потврђује посланичке мандате. Народна скупштина конституисана је потврђивањем мандата две трећине народних посланика. На одлуку донету у вези са потврђивањем мандата допуштена је жалба Уставном суду, који по њој одлучује у року од 72 сата. Конституисањем Народне скупштине (потврђивањем мандата две трећине народних посланика) престаје мандат претходног сазива Народне скупштине.
Мандат народног посланика почиње да тече даном потврђивања мандата у Народној скупштини и траје четири године, односно до престанка мандата народних посланика тог сазива Народне скупштине. Народни посланик не може бити истовремено посланик у скупштини аутономне покрајине, нити функционер у органима извршне власти и правосуђа. Народни посланик такође не може обављати ни друге функције, послове и дужности за које је законом утврђено да представљају сукоб интереса. 
Имунитет народног посланика. По Уставу, народни посланик ужива имунитет. Имунитет народног посланика изражава се у два облика. 
 Прво, народни посланик не може бити позван на кривичну или другу одговорност за изражено мишљење или гласање у вршењу своје посланичке функције.
Друго, народни посланик који се позвао на имунитет не може бити притворен, нити се против њега може водити кривични или други поступак у коме се може изрећи казна затвора, без одобрења Народне скупштине. 
Први облик имунитета штити народног посланика кад врши посланичку функцију, и то тако што успоставља његову неодговорност за изражено мишљење (говор) и гласање у Народној скупштини. За изражено мишљење изван Народне скупштине (које није изражено у вршењу посланичке функције) народни посланик је (у смислу овог облика имунитета) одговоран као и сваки други грађанин. Овај облик имунитета обезбеђује народном посланику слободу изражавања и слободу гласања кад врши своју посланичку функцију, јер га унапред ослобађа одговорности за оно што каже и за то како гласа. Ова неодговорност важи не само док народном посланику траје мандат, већ и по престанку мандата, јер је потпуна слобода изражавања мишљења и гласања могућа само ако имунитет штити народног посланика и после престанка његовог мандата. 
Други облик имунитета штити народног посланика у погледу његових поступака и активности изван вршења посланичке функције. То је процесни имунитет, који спречава примену општег правног режима на народног посланика без одобрења Народне скупштине. Наиме, без одобрења Народне скупштине, народни посланик који се позвао на имунитет не може бити притворен, нити се против њега може водити кривични или други поступак у коме се може изрећи казна затвора. Сврха овог имунитета јесте да штити народног посланика од тенденциозног оптуживања с циљем вршења притиска на њега у погледу тога како ће вршити посланичку функцију (на пример како ће гласати о одређеном питању). Имунитет има правно дејство само ако се народни посланик позове на имунитет. Али, ако се народни посланик не позове на имунитет, Народна скупштина има право да успостави имунитет. Од ових правила постоји један изузетак. Наиме, народни посланик који је затечен у извршењу кривичног дела за које је прописана казна затвора у трајању дужем од пет година може бити притворен и без одобрења Народне скупштине. 
Други облик имунитета је по свом дејству слабији од првог, јер штити народног посланика само за време трајања његовог мандата, па представља само одлагање вођења кривичног или другог поступка (док Народна скупштина не укине имунитет, а најдуже док траје мандат народног посланика). Наиме, када је против народног посланика покренут кривични (или други) поступак, па се тај поступак није могао водити због постојања имунитета, то не значи да то лице (народни посланик) никада неће одговарати за извршено дело. Устав изричито предвиђа да у кривичном или другом поступку у коме је успостављен имунитет не теку рокови прописани за тај поступак. То значи да неће наступити застарелост, па ће поступак бити настављен онда када народном посланику престане мандат.
Начин рада и одлучивања у Народној скупштини. Устав предвиђа три начина одлучивања у Народној скупштини. Опште правило је да Народна скупштина одлуке доноси већином гласова народних посланика на седници на којој је присутна већина народних посланика (проста већина). Изузетак од овог правила чини одлучивање о посебно значајним питањима утврђеним Уставом о којима Народна скупштина одлучује већином гласова свих народних посланика (квалификована већина). О најзначајнијим питањима, као што су промена Устава и разрешење председника Републике, Народна скупштина одлучује двотрећинском већином од укупног броја народних посланика.
Већином гласова свих народних посланика Народна скупштина:
1. 
даје амнестију за кривична дела,
2. 
проглашава и укида ванредно стање,
3. 
прописује мере одступања од људских и мањинских права у ратном и ванредном стању,
4. 
доноси закон којим Република Србија поверава аутономним покрајинама и јединицама локалне самоуправе поједина питања из своје надлежности,
5. 
даје претходну сагласност на статут аутономне покрајине,
6. 
одлучује о Пословнику о свом раду,
7. 
укида имунитет народним посланицима, председнику Републике, члановима Владе и Заштитнику грађана,
8. 
усваја буџет и завршни рачун,
9. 
бира чланове Владе и одлучује о престанку мандата Владе и министара,
10. одлучује о одговору на интерпелацију,
11. 
бира судије Уставног суда и одлучује о њиховом разрешењу и престанку мандата,
12. 
бира председника Врховног касационог суда, председнике судова, Републичког јавног тужиоца и јавне тужиоце и одлучује о престанку њихове функције;
13. бира судије и заменике јавних тужилаца, у складу с Уставом;
14. 
бира и разрешава гувернера Народне банке Србије, Савет гувернера и Заштитника грађана,
15. 
врши и друге изборне надлежности Народне скупштине.
Већином гласова свих народних посланика Народна скупштина одлучује и о законима којима се уређују:
1. референдум и народна иницијатива,
2. 
уживање индивидуалних и колективних права припадника националних мањина,
3. план развоја и просторни план,
4. јавно задуживање,
5. 
територија аутономних покрајина и јединица локалне самоуправе,
6. закључивање и потврђивање међународних уговора,
7. 
друга питања одређена Уставом (на пример, ако Народна скупштина одлучи да поново гласа о закону који је председник Републике вратио на одлучивање, закон се изгласава већином од укупног броја посланика).
Народна скупштина одлучује двотрећинском већином од укупног броја народних посланика када одлучује: о промени Устава (тј. када усваја предлог за промену Устава и када усваја акт о промени Устава); о разрешењу председника Републике; о промени границе Републике Србије (по Уставу, граница Републике Србије мења се по поступку предвиђеном за промену Устава); о посебном закону којим се уређује суштинска аутономија Аутономне покрајине Косово и Метохија (по Уставу, тај закон се доноси по поступку предвиђеном за промену Устава); о уставном закону за спровођење промене Устава.
По Закону о Народној скупштини, акти које доноси Народна скупштина јесу: закон, буџет, завршни рачун, план развоја, просторни план, пословник, стратегија, декларација, резолуција, препорука, одлука, закључак и аутентично тумачење закона. 
Заседања Народне скупштине. Заседање је временски период у којем се Народна скупштина састаје и ради (рад Народне скупштине и њених радних тела у току заседања одвија се на седницама). Народна скупштина се састаје у два редовна заседања годишње. Прво редовно заседање почиње првог радног дана у марту, а друго редовно заседање почиње првог радног дана у октобру. Редовно заседање не може трајати дуже од 90 дана. Народна скупштина састаје се у ванредно заседање на захтев најмање једне трећине народних посланика или на захтев Владе, са унапред одређеним дневним редом. Народна скупштина састаје се без позива после проглашења ратног или ванредног стања.
Право предлагања закона. По Уставу, право предлагања закона, других прописа и општих аката имају сваки народни посланик, Влада, скупштина аутономне покрајине или најмање 30.000 бирача.
Право предлагања закона из своје надлежности имају Заштитник грађана и Народна банка Србије.
Референдум. Народна скупштина расписује референдум о питању из своје надлежности на захтев већине свих народних посланика или на захтев најмање 100.000 бирача, у складу са Уставом и законом.
Предмет референдума не могу бити обавезе које произлазе из међународних уговора, закони који се односе на људска и мањинска права и слободе, порески и други финансијски закони, буџет и завршни рачун, увођење ванредног стања и амнестија, као ни питања која се тичу изборних надлежности Народне скупштине.
Устав предвиђа обавезан републички референдум чији је предмет акт о промени Устава, ако се промена Устава односи на преамбулу Устава, начела Устава, људска и мањинска права и слободе, уређење власти, проглашавање ратног и ванредног стања, одступање од људских и мањинских права у ратном и ванредном стању или поступак за промену Устава. 
Распуштање Народне скупштине. Због великог значаја овакве одлуке за стабилност земље, Устав утврђује када Народна скупштина мора бити распуштена, када може бити распуштена и када не може бити распуштена. 
Распуштање Народне скупштине је у надлежности председника Републике.
Председник Републике је дужан да распусти Народну скупштину у четири случаја:
– 
ако Народна скупштина у року од 90 дана од дана конституисања не изабере Владу;
– 
ако председник Владе поднесе оставку, па Влади, сагласно Уставу, престане мандат даном констатације оставке председника Владе, а онда Народна скупштина не изабере нову Владу у року од 30 дана од дана констатације оставке председника Владе; 
– 
ако Народна скупштина изгласа неповерење Влади, па Влади, сагласно Уставу, престане мандат, а онда Народна скупштина не изабере нову Владу у року од 30 дана од дана изгласавања неповерења; 
– 
ако Народна скупштина не изгласа поверење Влади, па Влади, сагласно Уставу, престане мандат, а онда Народна скупштина не изабере нову Владу у року од 30 дана од дана неизгласавања поверења.
Председник Републике може, на образложени предлог Владе, распустити Народну скупштину. По Закону о председнику Републике, председник Републике је дужан да у року од 72 сата донесе указ којим на образложен предлог Владе распушта Народну скупштину или да Владу и јавност обавести о томе да не прихвата предлог Владе. 
По Уставу, Влада којој је престао мандат не може председнику Републике предложити распуштање Народне скупштине. Такође, Влада не може предложити распуштање Народне скупштине ако је поднет предлог да јој се изгласа неповерење или ако је поставила питање свога поверења. (Закон о председнику Републике томе додаје да председник Републике неће разматрати предлог Владе да се Народна скупштина распусти ни ако Народна скупштина није прихватила Владин одговор на интерпелацију.)
Народна скупштина не може бити распуштена за време ратног или ванредног стања. 
Истовремено са распуштањем Народне скупштине председник Републике расписује изборе за народне посланике, тако да се избори окончају најкасније за 60 дана од дана расписивања. 
Народна скупштина која је распуштена врши само текуће или неодложне послове, одређене законом. По Закону о Народној скупштини, у случају распуштања, Народна скупштина, односно надлежни одбор Народне скупштине, врши само текуће или неодложне послове, а нарочито: 1) решавање мандатно-имунитетских питања, 2) остваривање међународне сарадње у складу са Законом о Народној скупштини, 3) поједине случајеве решавања материјално – статусних питања народних посланика и других изабраних и именованих лица, 4) ако су везани за законски рок или то налажу потребе државе.
У случају проглашења ратног или ванредног стања поново се успоставља пуна надлежност Народне скупштине, која траје до окончања ратног, односно ванредног стања. 
2. Председник Републике
Положај и надлежност. По Уставу, председник Републике изражава државно јединство Републике Србије. 
Председник Републике има следеће надлежности:
1. 
представља Републику Србију у земљи и иностранству;
2. 
указом проглашава законе, у складу с Уставом;
3. 
предлаже Народној скупштини кандидата за председника Владе, пошто саслуша мишљење представника изабраних изборних листа;
4. 
предлаже Народној скупштини носиоце функција, у складу са Уставом и законом (на пример: по Уставу, предлаже Народној скупштини листу од 10 кандидата за судије Уставног суда, са које Народна скупштина бира пет судија; по Закону о Народној банци Србије, предлаже Народној скупштини гувернера Народне банке Србије);
5. 
поставља и опозива указом амбасадоре Републике Србије, на основу предлога Владе;
6. 
прима акредитивна и опозивна писма страних дипломатских представника;
7. даје помиловања и одликовања;
8. 
врши и друге послове одређене Уставом (на пример: именује пет судија Уставног суда између 10 кандидата које предложи Народна скупштина; указом распушта Народну скупштину у случајевима одређеним Уставом).
Такође, председник Републике, у складу са законом, командује Војском и поставља, унапређује и разрешава официре Војске Србије.
По Уставу, о председнику Републике доноси се закон. У складу с тим, донет је Закон о председнику Републике, који у погледу Уставом одређених надлежности председника Републике прописује да се оне могу разрадити законом или другим прописом само ако то Устав изричито допушта или ако то налаже њихова природа. 
По Закону о председнику Републике, правни акти које председник Републике доноси јесу: укази, одлуке, правила, наредбе, наређења и други правни акти који су одређени законом. Указом председник Републике проглашава закон, распушта Народну скупштину, поставља и опозива амбасадоре Републике Србије, даје одликовања и поставља, унапређује и разрешава официре Војске Србије. Одлуком председник Републике расписује изборе за народне посланике, предлаже Народној скупштини кандидата за председника Владе, даје помиловања и одлучује у питањима за која не доноси друге правне акте. Надлежности у области одбране председник Републике остварује доношењем одлука, правила, наредаба, наређења и других правних аката који су одређени законом.
Председник Републике не може обављати другу јавну функцију или професионалну делатност. 
Председник Републике ужива имунитет као народни посланик, а о његовом имунитету одлучује Народна скупштина. 
Проглашење закона. Председник Републике је дужан да најкасније у року од 15 дана од дана изгласавања закона, односно најкасније у року од седам дана ако је закон донет по хитном поступку, донесе указ о проглашењу закона или да закон врати Народној скупштини на поновно одлучивање, уз писмено образложење (које садржи разлоге због којих није прогласио закон). 
По Закону о председнику Републике, председник Републике може, уз писмено образложење, вратити Народној скупштини изгласани закон на поновно одлучивање ако сматра да закон није сагласан са Уставом или да је у супротности с потврђеним међународним уговорима или општеприхваћеним правилима међународног права или да при доношењу закона није поштована процедура која је прописана за доношење закона или да закон не уређује неку област на одговарајући начин, с тим што председник Републике не може Народној скупштини вратити на поновно одлучивање закон о коме су се грађани изјаснили на референдуму пре његовог доношења и закон који су грађани потврдили на референдуму.
Ако Народна скупштина одлучи да поново гласа о закону који је председник Републике вратио на одлучивање, закон се изгласава већином од укупног броја посланика.
Председник Републике је дужан да прогласи поновно изгласани закон. То значи да он нема право да га поново врати Народној скупштини (па ни у случају да је Народна скупштина поново изгласала закон у истоветном тексту какав је био и први пут). 
Устав садржи решење и за случај да председник Републике не донесе указ о проглашењу закона у Уставом предвиђеном року. Ако до тога дође, указ о проглашењу закона доноси председник Народне скупштине. Према томе, председник Републике нема право да трајно спречи Народну скупштину да донесе одређени закон јер, према начелу поделе власти, законодавна власт припада Народној скупштини, па као што нико нема право да донесе закон уместо ње, тако је нико не може ни спречити у доношењу закона.
Избор, мандат и престанак мандата председника Републике. Председника Републике бирају грађани, на непосредним изборима, тајним гласањем. Изборе за председника Републике расписује председник Народне скупштине 90 дана пре истека мандата председника Републике, тако да се избори окончају у наредних 60 дана. 
По Закону о избору председника Републике, право да буде биран за председника Републике има сваки пунолетан и пословно способан држављанин Републике Србије. Кандидата за председника Републике могу да предложе политичка странка, коалиција политичких странака и група грађана. Предлог кандидата може бити поднесен само ако га својим потписима подржи најмање 10.000 бирача. 
За председника Републике изабран је кандидат који је добио већину гласова бирача који су гласали. Ако ниједан кандидат не добије већину гласова бирача који су гласали, гласање се понавља у року од 15 дана од дана првог гласања. На поновљеном гласању учествују два кандидата која су добила највећи број гласова (више од два кандидата учествују на поновљеном гласању само ако их више њих дели прво или друго место, дакле ако су добили исти број гласова). На поновљеном гласању за председника Републике изабран је кандидат који је добио највећи број гласова.
Приликом ступања на дужност, председник Републике, пред Народном скупштином, полаже заклетву. Мандат председника Републике траје пет година и почиње да тече од дана полагања заклетве пред Народном скупштином. Ако мандат председника Републике истиче за време ратног или ванредног стања, продужава се, тако да траје до истека три месеца од дана престанка ратног, односно ванредног стања. Нико не може више од два пута да буде биран за председника Републике, а Закон о председнику Републике то даље прецизира утврђујући да нико не може више од два пута да буде изабран за председника Републике, без обзира на то колико су му трајали први и други мандат (дакле и ако је један од мандата трајао мање од половине мандатног периода од пет година, то ће се ипак рачунати као један избор на функцију председника Републике).
Мандат председника Републике престаје: 1) истеком времена на које је изабран, 2) оставком) или 3) разрешењем.
Председник Републике подноси оставку председнику Народне скупштине. Кад председник Републике поднесе оставку, он о томе обавештава јавност и председника Народне скупштине. Даном подношења оставке председнику Републике престаје мандат.
Разрешење председника Републике. Председник Републике разрешава се због повреде Устава, одлуком Народне скупштине, гласовима најмање две трећине народних посланика. Дакле, једини разлог за разрешење може бити повреда Устава од стране председника Републике. 
Поступак за разрешење може да покрене Народна скупштина, на предлог најмање једне трећине народних посланика. Устав не утврђује већину којом Народна скупштина одлучује о покретању поступка за разрешење председника Републике, поступајући по предлогу најмање једне трећине народних посланика, али ту већину утврђује Закон о председнику Републике. Наиме, по Закону о председнику Републике, одлука Народне скупштине којом се прихвата предлог најмање једне трећине народних посланика да се покрене поступак за разрешење председника Републике и којом се поступак за разрешење покреће − доноси се већином гласова свих народних посланика. 
Устав утврђује да је Уставни суд дужан да по покренутом поступку за разрешење, најкасније у року од 45 дана, одлучи о постојању повреде Устава. Пошто је повреда Устава једини разлог због којег председник Републике може бити разрешен дужности, а Уставни суд је једини надлежан да цени да ли је Устав повређен, може се закључити да је овакво уставно решење предвиђено првенствено зато да би се гарантовало 
да поступак разрешења председника Републике не буде политички мотивисан већ правно заснован, чиме се чува стабилност државе и њених институција. Поступак одлучивања Уставног суда о повреди Устава од стране председника Републике уређен је Законом о Уставном суду. По том закону, одлуку Народне скупштине којом се покреће поступак за разрешење председника Републике Уставном суду доставља председник Народне скупштине. Ако Уставни суд утврди да је поступак за разрешење председника Републике покренут у складу са Уставом и законом, одлука Народне скупштине којом се покреће поступак одлучивања о повреди Устава доставља се на одговор председнику Републике, у року који Уставни суд одреди. После истека рока за одговор, председник Уставног суда заказује расправу, на коју позива председника Републике и председника Народне скупштине. У поступку одлучивања о повреди Устава од стране председника Републике Уставни суд је ограничен само на одлучивање о повредама одредаба Устава које су наведене у одлуци Народне скупштине о покретању поступка. Уставни суд затим одлучује да ли је председник Републике повредио Устав и одлуку о томе доставља Народној скупштини и председнику Републике. 
Ако Уставни суд утврди да је председник Републике повредио Устав, Народна скупштина може разрешити председника Републике одлуком за коју мора гласати најмање две трећине народних посланика. Ако се одлука о разрешењу не донесе том већином, председник Републике остаје на функцији, без обзира на то што је Уставни суд утврдио да је председник Републике повредио Устав.
Замењивање председника Републике. Када је председник Републике спречен да обавља дужност или му мандат престане пре истека времена на које је биран, замењује га председник Народне скупштине. Председник Народне скупштине може да замењује председника Републике најдуже три месеца. 
По Закону о председнику Републике, председник Народне скупштине, док замењује председника Републике, овлашћен је да представља Републику Србију у земљи и иностранству, да прима опозивна и акредитивна писма страних дипломатских представника, да распише изборе за Народну скупштину, да предлаже Народној скупштини кандидата за председника Владе, да врши надлежности у области одбране Републике Србије и да командује Војском Србије. Такође, председник Народне скупштине који замењује председника Републике дужан је да распусти Народну скупштину у свим случајевима у којима је то уставна дужност председника Републике и да сваки изгласани закон прогласи указом. Дакле, по Закону о председнику Републике, председник Народне скупштине, док замењује председника Републике, нема сва овлашћења председника Републике, па он на пример нема право да, уз писмено образложење, изгласани закон врати Народној скупштини на поновно одлучивање. 
Устав утврђује да је председник Народне скупштине дужан да распише изборе за председника Републике тако да се одрже најкасније три месеца од настанка спречености председника Републике, односно најкасније три месеца од престанка мандата на који је председник Републике биран. 
3. Влада
Положај, састав, надлежност и одговорност. Влада је носилац извршне власти у Републици Србији. 
Владу чине председник Владе, један или више потпредседника и министри. Министри могу бити ресорни министри (ресорни министар руководи министарством које се образује за послове државне управе у једној области или у више међусобно повезаних области и одговаран је за стање у тој области, односно у тим областима) или министри без портфеља (министар без портфеља не руководи министарством већ од председника Владе добија конкретна задужења да се бави питањем које не спада ни у један ресор или је заједничко за све ресоре или за више ресора; министар без портфеља може руководити службом Владе). Број потпредседника Владе и министара без портфеља одређује Народна скупштина при сваком избору Владе, на предлог кандидата за председника Владе.
Као и у другим земљама са парламентарним системом власти, и у Републици Србији Владу образује парламент (Народна скупштина) према политичким критеријумима, од представника политичке већине у парламенту. Стога, Влада може бити: једностраначка – састављена искључиво од представника једне политичке странке; коалициона – састављена од две политичке странке или од више политичких странака, које заједно имају већину у парламенту и које су образовале страначки савез ради избора Владе; концентрациона – када се образује од свих политичких странака у парламенту, обично у кризним ситуацијама. Влада може бити и експертска, као последица става политичке већине у парламенту да у Влади треба да буду личности изабране према стручним, а не политичким критеријумима.
По Уставу, Влада има следеће надлежности:
1. утврђује и води политику;
2. извршава законе и друге опште акте Народне скупштине;
3. доноси уредбе и друге опште акте ради извршавања закона; 
4. 
предлаже Народној скупштини законе и друге опште акте и даје о њима мишљење кад их поднесе други предлагач (на пример: ако су закон предложили народни посланици или бирачи);
5. 
усмерава и усклађује рад министарстава и других органа државне управе и врши надзор над њиховим радом;
6. врши и друге послове одређене Уставом и законом.
По Уставу, о Влади се доноси закон. У складу с тим, донет је Закон о Влади, који, између осталог, прецизира: да Влада утврђује и води политику Републике Србије у оквиру Устава и закона и других општих аката Народне скупштине; да Влада извршава законе и друге опште акте Народне скупштине тако што доноси опште и појединачне правне акте и предузима друге мере; да Влада заступа Републику Србију као правно лице и при томе врши права и обавезе које Република Србија има као оснивач јавних предузећа, установа и других организација, ако законом није друкчије одређено; да Влада располаже имовином Републике Србије, ако законом није друкчије одређено; да је Влада у оквиру својих надлежности самостална; да Влада надзире рад органа државне управе, усмерава органе државне управе у спровођењу политике и извршавању закона и других општих аката и усклађује њихов рад; да ако орган државне управе (или ималац јавних овлашћења на нивоу Републике Србије) не донесе пропис, доноси га Влада ако би недоношење прописа могло изазвати штетне последице по живот или здравље људи, животну средину, привреду или имовину веће вредности; да Влада може поништити или укинути пропис органа државне управе који је у супротности са законом или прописом Владе и одредити рок за доношење новог прописа. 
Закон о Влади такође прописује да Влада доноси уредбе, одлуке, пословник, решења, закључке и декларације. Влада уредбом подробније разрађује однос уређен законом, у складу са сврхом и циљем закона. Влада доноси пословник којим, у складу са Законом о Влади, прописује уређење, начин рада и одлучивања Владе. Влада одлуком оснива јавна предузећа, установе и друге организације, предузима мере и уређује питања од општег значаја и одлучује о другим стварима за које је законом или уредбом одређено да их Влада уређује одлуком. Влада решењем одлучује о постављењима, именовањима и разрешењима, у управним стварима и у другим питањима од појединачног значаја. Кад не доноси друге акте, Влада доноси закључке. Декларацијом се изражава став Владе о неком питању. 
Председник Владе води и усмерава рад Владе, стара се о уједначеном политичком деловању Владе, усклађује рад чланова Владе и представља Владу. Председник Владе може осталим члановима Владе давати обавезна упутства и посебна задужења, сходно програму и политици Владе. По Закону о Влади, председник Владе може бити истовремено и министар.
Потпредседник Владе усмерава и усклађује рад органа државне управе у областима које одреди председник Владе. Председник Владе може овластити потпредседника Владе да руководи пројектом из делокруга више органа државне управе. По Закону о Влади, потпредседник Владе може бити истовремено и министар. Председник Владе одређује једног потпредседника Владе за првог потпредседника Владе, који га замењује за време одсутности или спречености са свим овлашћењима председника Владе, изузев овлашћења на предлагање избора или разрешења члана Владе. Први потпредседник Владе помаже председнику Владе у вођењу и усмеравању Владе, старању о јединству политичког деловања Владе и усклађивању рада чланова Владе.
Полазећи од уставних надлежности Владе и чињенице да је Народна скупштина та која је бира, Устав утврђује да је Влада одговорна Народној скупштини за политику Републике Србије, за извршавање закона и других општих аката Народне скупштине и за рад органа државне управе. Министри су за свој рад и за стање у области из делокруга министарства одговорни председнику Владе, Влади и Народној скупштини. По Закону о Влади, министар је одговоран за спровођење програма и политике Владе, за одлуке и мере које је донео или пропустио да донесе или предузме и за извршавање обавезних упутстава и посебних задужења која му је одредио председник Владе. 
Председник Владе и члан Владе не одговарају за мишљење изнето на седници Владе или Народне скупштине, или за гласање на седници Владе. Председник и члан Владе уживају имунитет као народни посланик, а о имунитету председника и члана Владе одлучује Влада.
По Уставу, члан Владе не може бити народни посланик у Народној скупштини, посланик у скупштини аутономне покрајине и одборник у скупштини јединице локалне самоуправе, нити члан извршног већа аутономне покрајине или извршног органа јединице локалне самоуправе. Закон о Влади томе додаје да члан Владе не може бити на другој јавној функцији у државном органу, органу аутономне покрајине, општине, града, града Београда, нити вршити делатност која је по закону неспојива с дужношћу члана Владе, нити створити могућност сукоба јавног и приватног интереса.
Избор, мандат и престанак мандата Владе. По Уставу, кандидата за председника Владе Народној скупштини предлаже председник Републике, пошто саслуша мишљење представника изабраних изборних листа. По Закону о председнику Републике, председник Републике дужан је да Народној скупштини предложи оног кандидата за председника Владе који може да обезбеди избор Владе. Кандидат за председника Владе Народној скупштини износи програм Владе и предлаже њен састав. Народна скупштина истовремено гласа о програму Владе и избору председника и чланова Владе. Влада је изабрана ако је за њен избор гласала већина од укупног броја народних посланика. 
Мандат Владе траје до истека мандата Народне скупштине која ју је изабрала, а почиње да тече даном полагања заклетве пред Народном скупштином. Мандат Владе престаје пре истека времена на које је изабрана: распуштањем Народне скупштине, изгласавањем неповерења Влади, неизгласавањем поверења Влади и оставком председника Владе. 
Из наведеног произлази: прво, да распуштањем Народне скупштине Влади престаје мандат пре истека времена на које је изабрана, што значи да мандат Владе увек престаје када престане мандат Народне скупштине која је Владу изабрала – било истеком мандата тог сазива Народне скупштине (дакле после четири године), било распуштањем Народне скупштине; друго, да мандат Владе може да престане и пре престанка мандата Народне скупштине (изгласавањем неповерења Влади, неизгласавањем поверења Влади и оставком председника Владе).
Влада којој је престао мандат до избора нове Владе може да врши само послове одређене законом. По Закону о Влади, Влада којој је престао мандат може вршити само текуће послове и не може предлагати Народној скупштини законе и друге опште акте нити доносити прописе, изузев ако је њихово доношење везано за законски рок или то налажу потребе државе, интереси одбране или природна, привредна или техничка несрећа. Поред тога, Влада којој је престао мандат не може постављати државне службенике на положај у органима државне управе, а при вршењу оснивачких права Републике Србије може једино да именује или да сагласност на именовање вршиоца дужности директора и чланова управног и надзорног одбора. Такође, Влада којој је престао мандат не може председнику Републике предложити распуштање Народне скупштине. 
Члану Владе мандат престаје пре истека времена на које је изабран: констатовањем оставке, изгласавањем неповерења у Народној скупштини и разрешењем од стране Народне скупштине, на предлог председника Владе.
Интерпелација. По Уставу, интерпелацију у вези са радом Владе или појединог члана Владе може поднети најмање 50 народних посланика. Садржина интерпелације је, заправо, тражење одговора и објашњења у вези са неким конкретним питањима или појавама из надлежности рада Владе или појединог члана Владе. На први поглед, интерпелација највише личи на посланичко питање, али се од њега битно разликује, не само по томе што интерпелацију може поднети најмање 50 народних посланика (насупрот томе, сваки народни посланик има право да постави посланичко питање поједином министру или Влади, из њихове надлежности), већ пре свега по процедури која следи након достављања одговора на поднету интерпелацију и по последицама до којих подношење интерпелације може да доведе.
Тако, по Пословнику Народне скупштине, посланичко питање поставља се у писменом облику или усмено (с тим да излагање посланика који поставља питања не може да траје дуже од три минута), а после добијеног одговора на посланичко питање, народни посланик који је поставио питање има право да, у трајању од највише три минута, коментарише одговор на своје питање или да постави допунско питање. 
По добијању одговора на допунско питање, народни посланик има право да се изјасни о одговору, у трајању од највише два минута и тиме се процедура у вези са посланичким питањем завршава.
С друге стране, интерпелација се, по Пословнику Народне скупштине, подноси председнику Народне скупштине у писменом облику и она мора да садржи јасно и сажето формулисано питање које треба да се размотри, образложење на највише две стране, име овлашћеног представника подносиоца интерпелације, као и потписе свих народних посланика који су је поднели. Влада или члан Владе доставља председнику Народне скупштине свој одговор на интерпелацију најкасније у року од 30 дана од дана пријема интерпелације. Народна скупштина расправља и гласа о одговору који су на интерпелацију поднели Влада или члан Владе коме је интерпелација упућена. Ако Народна скупштина изгласа да прихвата достављени одговор, наставиће да ради по усвојеном дневном реду. Међутим, ако Народна скупштина гласањем не прихвати одговор Владе или члана Владе, приступиће се гласању о неповерењу Влади или члану Владе, уколико претходно, по неприхватању одговора на интерпелацију, председник Владе, односно члан Владе не поднесе оставку. Дакле, неприхватање одговора на интерпелацију најављује превремени престанак мандата Владе, односно члана Владе. Наиме, неприхватање од стране већине народних посланика аргумената који су дати у одговору на интерпелацију јасно указује на то да су Влада или члан Владе изгубили поверење скупштинске већине. Стога је гласање о неповерењу, заправо, логична последица већ констатованог губитка поверења. Пошто је у оваквој ситуацији прилично извесно да ће већина која није гласала за прихватање одговора на интерпелацију потом гласати за неповерење Влади, односно члану Владе, дата је могућност подношења оставке пре него што се овом гласању приступи. 
Да се институт интерпелације не би злоупотребљавао, Устав утврђује да се о питању које је било предмет интерпелације не може поново расправљати пре истека рока од 90 дана.
Гласање о неповерењу Влади или члану Владе. Гласање о неповерењу Влади или поједином члану Владе може затражити најмање 60 народних посланика. По Пословнику Народне скупштине, предлог да се гласа о неповерењу Влади или поједином њеном члану подноси се председнику Народне скупштине у писменом облику, а у предлогу мора бити наведен разлог због којег се предлаже гласање о неповерењу.
Како је подношење овог предлога знак да постоји политичка криза у односима између Владе и народних посланика, Уставом је, да се та криза не би неограничено продужавала, утврђено да предлог за гласање о неповерењу Влади или поједином члану Владе Народна скупштина разматра на првој наредној седници, а најраније пет дана по подношењу предлога. Након окончања расправе приступа се гласању о предлогу. 
Народна скупштина је прихватила предлог за изгласавање неповерења Влади или члану Владе ако је за њега гласало више од половине од свих народних посланика.
Ако Народна скупштина изгласа неповерење Влади, Влади престаје мандат, а председник Републике је дужан да покрене поступак за избор нове Владе (да покуша да предложи новог кандидата за председника Владе). Ако Народна скупштина не изабере нову Владу у року од 30 дана од изгласавања неповерења (што значи да није било могуће формирати нову скупштинску већину), председник Републике је дужан да распусти Народну скупштину и распише изборе.
Ако Народна скупштина изгласа неповерење члану Владе, председник Владе је дужан да покрене поступак за избор новог члана Владе.
Устав спречава злоупотребу права на подношење предлога за гласање о неповерењу Влади или члану Владе (јер би честа примена овог права могла дестабилизовати политичку ситуацију у земљи), тако што утврђује да ако Влади или члану Владе не буде изгласано неповерење, потписници предлога не могу поднети нови предлог за гласање о неповерењу пре истека рока од 180 дана. 
Гласање о поверењу Влади. Влада може затражити гласање о свом поверењу.
Смисао овог захтева јесте у одређеној врсти политичког притиска на парламент да се јасно определи да ли и даље подржава Владу. Наиме, могуће су ситуације у којима опозиција нарушава ауторитет Владе у јавности тврдњама да је Влада изгубила скупштинску већину, али се не одлучује на подношење предлога за изгласавање неповерења Влади стога што, у ствари, зна да нема потребну већину за изгласавање неповерења Влади или није сигурна да ли би такву већину заиста могла да обезбеди. У том случају Влади стоји на располагању могућност да подношењем захтева да се гласа о њеном поверењу докаже да и даље ужива потребно поверење Народне скупштине и тиме прекине неосноване гласине и ојача своју позицију. 
Предлог за гласање о поверењу Влади може се, на захтев Владе, разматрати и на седници Народне скупштине која је у току, а ако Влада није поднела такав захтев, предлог се разматра на првој наредној седници, а најраније пет дана од његовог подношења. Након окончања расправе приступа се гласању о предлогу.
Народна скупштина је прихватила предлог за изгласавање поверења Влади ако је за њега гласало више од половине од свих народних посланика.
Али, ако је процена Владе била погрешна, па јој Народна скупштина не изгласа поверење, Влади престаје мандат, а председник Републике је дужан да покрене поступак за избор нове Владе. Ако Народна скупштина не изабере нову Владу у року од 30 дана од дана неизгласавања поверења, председник Републике је дужан да распусти Народну скупштину и распише изборе.
Оставка председника Владе. Председник Владе може поднети оставку Народној скупштини. Председник Владе оставку подноси председнику Народне скупштине и истовремено о њој обавештава председника Републике и јавност.
Народна скупштина на првој наредној седници констатује оставку председника Владе, а даном констатације оставке председника Владе престаје мандат Влади (пошто су чланови Владе изабрани на његов предлог).
Када Народна скупштина констатује оставку председника Владе, председник Републике је дужан да покрене поступак за избор нове Владе. У случају да Народна скупштина не изабере нову Владу у року од 30 дана од дана констатације оставке председника Владе, председник Републике је дужан да распусти Народну скупштину и распише изборе.
Оставка и разрешење члана Владе. Члан Владе може поднети оставку председнику Владе. Председник Владе доставља оставку члана Владе председнику Народне скупштине, а Народна скупштина на првој наредној седници констатује оставку.
Председник Владе може предложити Народној скупштини разрешење појединог члана Владе. Народна скупштина разматра предлог за разрешење члана Владе и гласа о том предлогу на првој наредној седници. Одлука о разрешењу члана Владе донета је ако је за њу гласала већина од укупног броја народних посланика.
Члану Владе који је поднео оставку мандат престаје даном констатације оставке, а члану Владе који је разрешен, даном доношења одлуке о разрешењу.
Положај и овлашћења члана Владе који је поднео оставку или у односу на кога је поднет предлог за разрешење, до престанка мандата, уређују се законом. По Закону о Влади, министар који је поднео оставку дужан је да врши текуће послове док му не престане мандат и при томе он не може доносити прописе, изузев ако је њихово доношење везано за законски рок или то налажу потребе државе, интереси одбране или природна, привредна или техничка несрећа, а при вршењу оснивачких права Републике Србије може једино да именује или да сагласност на именовање вршиоца дужности директора и чланова управног и надзорног одбора. Такође по Закону о Влади, кад председник Владе предложи Народној скупштини разрешење министра, од подношења предлога председника Владе за разрешење министра до одлуке Народне скупштине министар не може вршити своја овлашћења, већ њих преузима члан Владе кога председник Владе овласти.
Председник Владе је дужан да по престанку мандата члана Владе због подношења оставке или разрешења, у складу са законом, покрене поступак за избор новог члана Владе. По Закону о Влади, председник 
Владе дужан је да предложи Народној скупштини избор новог министра у року од 15 дана од престанка мандата претходног министра, а до избора новог министра, овлашћења министра коме је престао мандат врши члан Владе кога председник Владе овласти. 
4. Државна управа
Државна управа је део извршне власти Републике Србије који обавља послове државне управе (управне послове у оквиру права и дужности Републике Србије). Државну управу чине органи државне управе (министарства, органи управе у саставу министарстава и посебне организације). Државна управа је самостална, везана Уставом и законом, а за свој рад одговорна је Влади. 
Послове државне управе, дакле, обављају органи државне управе (министарства, органи управе у саставу министарстава и посебне организације). Послови државне управе одређују се законом (послови које обавља државна управа утврђени су Законом о државној управи), а унутрашње уређење и систематизација радних места у органима државне управе заснивају се на начелима која одређује Влада уредбом. Органи државне управе образују се законом, а делокруг органа државне управе одређује се такође законом. 
Рад органа државне управе подлеже надзору Владе. Народна скупштина надзире рад органа државне управе преко надзора над радом Владе и чланова Владе. Преко управног спора судови надзиру законитост појединачних аката органа државне управе донесених у управним стварима. 
Сагласно Уставу, поједини послови државне управе могу се законом поверити аутономним покрајинама и јединицама локалне самоуправе, ако је то у интересу ефикаснијег и рационалнијег остваривања права и обавеза грађана и задовољавања њихових потреба од непосредног интереса за живот и рад.
Такође, поједина јавна овлашћења могу се законом поверити и јавним агенцијама, установама, јавним предузећима, другим организацијама, па и физичким лицима (субјекти којима су поверена јавна овлашћења јесу имаоци јавних овлашћења).
Делатности и послови због којих се оснивају јавне службе, њихово уређење и рад прописују се законом, а оснивачи јавних служби могу бити Република Србија, аутономне покрајине и јединице локалне самоуправе.
5. Заштитник грађана
По Уставу, Заштитник грађана је независан државни орган који штити права грађана и контролише рад органа државне управе, органа надлежног за правну заштиту имовинских права и интереса Републике Србије (реч је о Државном правобранилаштву, чији су положај и надлежност уређени Законом о правобранилаштву), као и других органа и организација, предузећа и установа којима су поверена јавна 
овлашћења.
Заштитник грађана није овлашћен да контролише рад Народне скупштине, председника Републике, Владе, Уставног суда, судова и јавних тужилаштава.
Заштитника грађана бира и разрешава Народна скупштина, већином гласова свих народних посланика, а он за свој рад њој и одговара. 
Заштитник грађана ужива имунитет као народни посланик. О имунитету Заштитника грађана одлучује Народна скупштина. 
Основна улога Заштитника грађана јесте, дакле, да штити права грађана и контролише рад органа државне управе (првенствено ради заштите грађана од евентуалног незаконитог и неправилног рада органа државне управе). Оваква (или слична) институција се у скандинавским земљама назива „омбудсман“. 
Положај и надлежности Заштитника грађана ближе су уређени Законом о Заштитнику грађана. По том закону, Заштитник грађана бира се на време од пет година и исто лице може бити највише два пута узастопно бирано на ту функцију. Заштитник грађана има четири заменика који му помажу у обављању послова утврђених тим законом, у оквиру овлашћења која им он пренесе. Заменике Заштитника грађана бира Народна скупштина, већином гласова свих народних посланика, на предлог Заштитника грађана. Заменици Заштитника грађана бирају се на време од пет година и исто лице може највише два пута узастопно бити бирано на ту функцију. Заштитник грађана и заменик Заштитника грађана не могу бити чланови политичких странака.
По Закону о Заштитнику грађана, Заштитник грађана је овлашћен да контролише поштовање права грађана, утврђује повреде учињене актима, радњама или нечињењем органа управе, ако се ради о повреди републичких закона, других прописа и општих аката. Заштитник грађана је овлашћен, такође, да контролише законитост и правилност рада органа управе. 
Свако физичко или правно, домаће или страно лице које сматра да су му актом, радњом или нечињењем органа управе повређена права може да поднесе притужбу Заштитнику грађана. Након утврђивања свих релевантних чињеница и околности Заштитник грађана може обавестити подносиоца притужбе да је притужба неоснована или може утврдити да су постојали недостаци у раду органа управе. Ако нађе да су постојали недостаци у раду органа управе, Заштитник грађана ће упутити препоруку органу о томе како би уочени недостатак требало отклонити. Заштитник грађана, дакле, нема овлашћење да се непосредно меша у рад органа управе тако што би поништавао, укидао или мењао акте органа управе. Оно што може, то је да органима управе 
упути одговарајућу препоруку. Ако орган управе не поступи по препоруци, Заштитник грађана може о томе да обавести јавност, Народну скупштину и Владу, а може и да препоручи утврђивање одговорности функционера који руководи органом управе.
Заштитник грађана подноси Народној скупштини редован годишњи извештај у коме се наводе подаци о активностима у претходној години, подаци о уоченим недостацима у раду органа управе, као и предлози за побољшање положаја грађана у односу на органе управе.
Сагласно Уставу, Заштитник грађана има право предлагања закона из своје надлежности.
6. Војска Србије
Војска је оружана сила која је организована, обучена и опремљена за вођење оружане борбе. Основни разлог постојања војске у савременом свету јесте још увек нужност одбране државе од потенцијалне спољне агресије. Војска обавља, дакле, одбрамбену функцију, функцију заштите спољних граница државе. Војска, у том смислу, делује и превентивно – тако што самим својим постојањем представља средство одвраћања потенцијалног агресора. 
Војска је кроз историју имала и другачије улоге од одбране земље. Управо због тога што је њена основна улога да штити државу од напада стране војне силе, постоји опасност да војска почне да сматра да она треба да одређује правац државне политике. Такав став војске доводио је и до преузимања политичке власти од стране војске у појединим државама. Зато се у савременим демократским друштвима настоји да војска добије положај државне институције уређене уставом и законом, која ће бити под контролом цивилних институција. Из тог разлога су положај и надлежности војске, по правилу, предмет устава.
По Уставу Републике Србије, Војска Србије брани земљу од оружаног угрожавања споља и извршава друге мисије и задатке, у складу са Уставом, законом и принципима међународног права који регулишу употребу силе. Председник Републике, у складу са законом, командује Војском и поставља, унапређује и разрешава официре Војске Србије. Војска Србије може се употребити ван граница Републике Србије само по одлуци Народне скупштине. Војска Србије је под демократском и цивилном контролом.
Законом о Војсци Србије уређују се положај и надлежност Војске Србије, организација, састав и начела службе у Војсци Србије, командовање и руковођење Војском Србије, демократска и цивилна контрола Војске Србије, јавност њеног рада, као и друга питања од значаја за Војску Србије. По том закону, Војска Србије се састоји од сталног и резервног састава. Стални састав Војске Србије чине професионални припадници Војске Србије и војници на служењу војног рока. Резервни 
састав Војске Србије чине резервни официри, резервни подофицири и војници у резерви. Председник Републике одлучује о употреби Војске Србије и командује Војском Србије у миру и рату; поставља и разрешава начелника Генералштаба, уз мишљење министра одбране; поставља, унапређује и разрешава официре на формацијска места за која је прописан чин генерала и одлучује о престанку њихове службе, на предлог министра одбране; обавља и друге послове командовања Војском Србије, у складу са законом. Демократску и цивилну контролу Војске Србије врше Народна скупштина, Заштитник грађана и други државни органи у складу са својим надлежностима, грађани и јавност. Демократска и цивилна контрола Војске Србије нарочито обухвата контролу употребе и развоја Војске Србије, интерну и екстерну контролу трошкова за војне потребе, праћење стања и обавештавања јавности о стању припрема Војске Србије, обезбеђење слободног приступа информацијама од јавног значаја и утврђивање одговорности за вршење војних дужности у складу са законом.
Законом о одбрани ближе је уређена надлежност Војске Србије у одбрани. По том закону, Војска Србије је организована оружана снага и носилац борбених операција и свих других облика оружаног супротстављања, чија је надлежност утврђена Уставом и законом, а која брани Републику Србију од оружаног угрожавања споља и извршава друге мисије и задатке у складу с Уставом, законом и принципима међународног права који регулишу употребу силе. Пошто је Војска Србије једина правним поретком Републике Србије призната и дозвољена оружана снага Републике Србије, Законом о одбрани забрањено је свако паравојно организовање и удруживање за извршавање задатака у одбрани земље. Забрањена је, такође, употреба Војске Србије у страначке, идеолошке и верске сврхе. 
По Закону о одбрани, војна обавеза је право и дужност грађана да се припремају и оспособљавају за учешће у одбрани, с тим што војну обавезу грађани извршавају под условима и на начин који су прописани посебним законом. У том смислу, Законом о војној, радној и материјалној обавези утврђено је да војну обавезу у миру, ванредном или ратном стању имају сви грађани који се припремају и оспособљавају за извршавање војних дужности и других задатака одбране, у складу са законом. Војна обавеза је општа и подлежу јој држављани Републике Србије, а састоји се од: регрутне обавезе, обавезе служења војног рока, обавеза вршења цивилне службе и обавеза у резервном саставу које се врше под условима прописаним законом. Војну обавезу у миру грађани извршавају у командама, јединицама и установама Војске Србије, осим лица која замене служење војног рока цивилном службом, а у ратном и ванредном стању у Војсци Србије, полицији и осталим снагама одбране и цивилној заштити.
Законом о војној, радној и материјалној обавези утврђено је да, након потпуне професионализације Војске Србије, Народна скупштина обуставља обавезу служења војног рока, на предлог Владе. У складу с тим, Народна скупштина донела је Одлуку о обустави обавезе служења војног рока (та одлука је донета 15. децембра 2010. године, а примењује се од 1. јануара 2011. године). Након обуставе обавезе служења војног рока, упућивање на служење војног рока врши се по принципу добровољности, у складу са законом.
7. Судови
Појам суда и начела о судовима. Судска функција спада у најстарије државне функције. Међутим, судови као самостални државни органи који своју функцију врше на основу закона појављују се тек после револуција у Енглеској (1688) и Француској (1789). Судска власт је грана државне власти која ауторитативно (снагом државне власти) решава спорове о праву, утврђујући како треба применити право у конкретном случају и изричући санкцију. Битно обележје по којем се судска власт разликује од законодавне и извршне власти јесте постојање спора о праву који се решава судском одлуком. За разлику од законодавне власти, која ствара опште правило – законе, судска власт примењује та општа правила на посебне случајеве, тумачи их и доноси одлуку којом решава спор. За разлику од органа управе који такође примењују општа правила садржана у законима на конкретне случајеве, судска власт примењујући општа правила на конкретне случајеве увек решава спор о одређеном праву.
Устав Републике Србије утврђује начела о судовима која важе за све врсте судова, чиме се обезбеђује јединство судског система у 
земљи.
Судска власт је, по Уставу, јединствена на територији Републике Србије. Према томе, судска власт је посебна грана државне власти, коју врше судови који су искључиво државни органи (не и органи аутономних покрајина или јединица локалне самоуправе).
Судови су самостални и независни у свом раду и суде на основу Устава, закона и других општих аката када је то предвиђено законом, као и општеприхваћених правила међународног права и потврђених међународних уговора. Самосталност судова значи да су судови посебни државни органи, организационо одвојени од других државних органа и за које важе специфична правила оснивања и организовања. Независност судова изражава то да се ниједан носилац неке друге државне власти не може мешати у рад суда, да не може утицати на доношење судских одлука. Та независност није апсолутна, јер су судови у доношењу одлука везани законом, али, с друге стране, законодавна власт не може давати никаква наређења судовима, осим у облику закона.
Да би судови били независни у свом раду, потребно је и да судије буду независне. Стога Устав прокламује да је судија у вршењу судијске функције независан и потчињен само Уставу и закону. Сваки утицај на судију у вршењу судијске функције забрањен је. 
Сталност судијске функције такође је средство обезбеђења независности судијске функције. Ако положај судије не би био сталан него подложан периодичним поновним изборима, постојала би могућност утицаја појединаца и институција (од којих зависи избор за судију) на обављање судијске функције од стране судије. Зато је, по Уставу, судијска функција стална, а изузетно, лице које се први пут бира за судију бира се на три године. Поред тога, судија има право да врши судијску функцију у суду за који је изабран и само уз своју сагласност може бити премештен или упућен у други суд. У случају укидања суда или претежног дела надлежности суда за који је изабран, судија изузетно може без своје сагласности бити трајно премештен или упућен у други суд, у складу са законом. 
Са начелом самосталности и независности суда тесно је повезано уставно јемство имунитета судије. Судија не може бити позван на одговорност за изражено мишљење или гласање приликом доношења судске одлуке, осим ако се ради о кривичном делу кршења закона од стране судије. Такође, судија не може бити лишен слободе у поступку покренутом због кривичног дела учињеног у обављању судијске функције без одобрења Високог савета судства.
Расправљање пред судом је јавно и може се ограничити само у складу с Уставом. Јавност се, по Уставу, може искључити током читавог поступка који се води пред судом или у делу поступка, само ради заштите интереса националне безбедности, јавног реда и морала у демократском друштву, као и ради заштите интереса малолетника или приватности учесника у поступку, у складу са законом. 
Устав утврђује да у суђењу учествују судије и судије поротници, на начин утврђен законом. Ово уставно начело подразумева учешће нестручњака, обичних грађана, у суђењу, поред професионалних судија. Међутим, такође по Уставу, законом се може прописати да у одређеним судовима и у одређеним стварима суде само судије.
Суд суди у већу, а законом се може предвидети да у одређеним стварима суди судија појединац. Ово уставно начело утврђује суђење у већу као правило, а суђење од стране судије појединца као изузетак који мора бити предвиђен законом. Разлози за такво опредељење налазе се у томе што суђење у већу представља већу гарантију објективности суда, свестранијег оцењивања чињеничног стања и исправне примене материјалног права на конкретан случај пред судом.
Устав прокламује обавезност судских одлука. Судске одлуке су обавезне за све и не могу бити предмет вансудске контроле. Судску одлуку може преиспитивати само надлежни суд, у законом прописаном поступку. Изузетак од овог правила представљају случајеви помиловања и амнестије (кад председник Републике актом о помиловању и Народна скупштина актом о амнестији накнадно утичу на судске одлуке). Помиловањем или амнестијом изречена казна може се, по Уставу, без судске одлуке, опростити у целини или делимично. По Кривичном законику, лицима која су обухваћена актом о амнестији даје се ослобођење од кривичног гоњења или потпуно или делимично ослобођење од извршења казне, замењује се изречена казна блажом казном, даје се рехабилитација или се укидају поједине или све правне последице осуде. Лица која су обухваћена актом о амнестији нису поименично одређена, а Народна скупштина даје амнестију тако што доноси закон о амнестији. Помиловањем се поименично одређеном лицу даје ослобођење од кривичног гоњења или потпуно или делимично ослобођење од извршења казне, замењује се изречена казна блажом казном или условном осудом, даје се рехабилитација, одређује краће трајање одређене правне последице осуде или се укидају поједине или све правне последице осуде. Председник Републике даје помиловање тако што доноси одлуку о помиловању. 
Судске одлуке се, по Уставу, доносе у име народа и заснивају се на Уставу, закону, потврђеном међународном уговору и пропису донетом на основу закона.
Устав забрањује политичко деловање судија и налаже да се законом уреди које су друге функције, послови или приватни интереси неспојиви са судијском функцијом. По Закону о судијама, судија не може бити на функцијама у органима који доносе прописе и органима извршне власти, јавним службама и органима покрајинске аутономије и јединица локалне самоуправе. Судија, такође, не може бити члан политичке странке, нити политички деловати на други начин, бавити се било којим јавним или приватним плаћеним послом, нити пружати правне услуге ни давати правне савете уз накнаду. Изузетно, судија може бити члан органа управљања институције надлежне за обуку у правосуђу, на основу одлуке Високог савета судства, у складу са посебним законом. 
Закон о уређењу судова додатно је разрадио уставна начела о судовима, прописујући, између осталог, да је свако дужан да поштује извршну судску одлуку, да суд не може одбити да поступа и одлучује у ствари за коју је надлежан, да се судија који суди одређује независно од тога ко су странке и какве су околности правне ствари и да само судска власт може судијама да распоређује предмете, по унапред утврђеним правилима. Такође, Закон о уређењу судова забранио је, ради чувања ауторитета и непристрасности суда, коришћење јавног положаја и јавно иступање којим се утиче на ток и исход судског поступка. Истим законом забрањен је и сваки други утицај на суд и притисак на учеснике у поступку.
Врховни касациони суд. По Уставу, Врховни касациони суд је највиши суд у Републици Србији. Седиште Врховног касационог суда је у Београду, а његове надлежности утврђује Закон о уређењу судова. По том закону, Врховни касациони суд, у оквиру надлежности у суђењу, одлучује о ванредним правним средствима изјављеним на одлуке судова Републике Србије и у другим стварима одређеним законом. Врховни касациони суд, такође, одлучује о сукобу надлежности између судова, ако за одлучивање није надлежан други суд, као и о преношењу надлежности судова ради лакшег вођења поступка или других важних разлога.
Истим законом су утврђене и надлежности Врховног касационог суда изван суђења. Врховни касациони суд обезбеђује јединствену судску примену права и једнакост странака у судским поступцима; разматра примену закона и других прописа и рад судова; именује судије Уставног суда (именује пет од 15 судија Уставног суда, и то између 10 кандидата које на заједничкој седници предложе Високи савет судства и Државно веће тужилаца), даје мишљење о кандидату за председника Врховног касационог суда и врши друге надлежности одређене законом.
Ако законом није друкчије одређено, Врховни касациони суд о правним средствима одлучује у већу од пет судија. 
Општа седница Врховног касационог суда, коју чине председник и судије Врховног касационог суда, разматра примену закона и других прописа и рад судова; именује судије Уставног суда; даје мишљење о кандидату за председника Врховног касационог суда; доноси Пословник о уређењу и раду Врховног касационог суда и врши друге послове одређене законом и Пословником о уређењу и раду Врховног касационог суда. Општа седница разматра и остала питања из делокруга седнице свих судија (по Закону о уређењу судова, на седници свих судија једног суда, којом руководи председник суда, разматрају се извештаји о раду суда и судија, одлучује о покретању поступка за оцену уставности закона и законитости прописа и других општих аката, разматра примена прописа којима се уређују питања из делокруга судова, даје мишљење о кандидатима за судије и судије поротнике и одлучује о другим питањима важним за цео суд).
По Уставу, председника Врховног касационог суда, на предлог Високог савета судства, по прибављеном мишљењу опште седнице Врховног касационог суда и надлежног одбора Народне скупштине, бира Народна скупштина. Закон о судијама прецизира да се председник Врховног касационог суда бира међу судијама тог суда. Председник Врховног касационог суда бира се на период од пет година и не може бити поново биран. 
Председнику Врховног касационог суда престаје функција пре истека времена на које је изабран на његов захтев, наступањем законом прописаних услова за престанак судијске функције (по Закону о судијама, судијска функција престаје на захтев судије, кад судија наврши радни век, кад трајно изгуби радну способност за обављање судијске функције, кад не буде изабран на сталну функцију или кад буде разрешен) или разрешењем из законом прописаних разлога за разрешење председника суда (по Закону о судијама, председник суда разрешава се те функције због кршења обавеза установљених прописима за обављање послова судске управе, нарушавања начела независности судије, поступања супротно прописима о додељивању предмета, одступања од прописа којим се уређује годишњи распоред судија, тешког дисциплинског прекршаја у вршењу функције председника суда или нестручног вршења функције председника суда).
По Закону о судијама, поступак за разрешење председника Врховног касационог суда покреће се предлогом Опште седнице Врховног касационог суда. Поступак за утврђивање разлога за разрешење председника Врховног касационог суда води и одлуку о томе доноси Високи савет судства. Одлуку о разрешењу председника Врховног касационог суда са те функције доноси Народна скупштина на предлог Високог савета судства. Одлуку о престанку функције председника Врховног касационог суда из других разлога доноси Народна скупштина. 
Врсте судова – судски систем. Судска власт у Републици Србији припада судовима опште и посебне надлежности. Оснивање, организација, надлежност, уређење и састав судова уређују се законом. Уставом је забрањено оснивање привремених, преких или ванредних судова.
По Закону о уређењу судова, судови опште надлежности су основни судови, виши судови, апелациони судови и Врховни касациони суд. Судови посебне надлежности су привредни судови, Привредни апелациони суд, прекршајни судови, Прекршајни апелациони суд и Управни суд. 
Врховни касациони суд је највиши суд у Републици Србији. Седиште Врховног касационог суда је у Београду. Привредни апелациони суд, Прекршајни апелациони суд и Управни суд оснивају се за територију Републике Србије, са седиштима у Београду. Прекршајни апелациони суд и Управни суд могу имати одељења изван седишта, у складу са законом, у којем трајно суде и предузимају остале судске радње.
Основни суд оснива се за територију града, односно једне или више општина, а виши суд за подручје једног или више основних судова. Привредни суд оснива се за територију једног или више градова, односно више општина. Апелациони суд оснива се за подручје више виших судова. Прекршајни суд оснива се за територију града, односно једне или више општина. Оснивање, седишта и подручја основних, виших, апелационих, привредних и прекршајних судова уређују се посебним законом – Законом о седиштима и подручјима судова и јавних тужилаштава.
Закон о уређењу судова даље прописује да је Врховни касациони суд непосредно виши суд за Привредни апелациони суд, Прекршајни апелациони суд, Управни суд и апелациони суд. Апелациони суд је непосредно виши суд за виши суд и основни суд, Привредни апелациони суд је непосредно виши суд за привредни суд, а Прекршајни апелациони суд је непосредно виши суд за прекршајни суд. Виши суд је непосредно виши суд за основни суд када је то одређено законом, као и за питања унутрашњег уређења судова и примене Закона о судијама. 
Законом о уређењу судова утврђује се надлежност свих судова опште и посебне надлежности.
Судску управу чине послови који служе вршењу судске власти, а пре свега: уређивање унутрашњег пословања у суду; позивање и распоређивање судија поротника; послови везани за сталне судске вештаке и тумаче; разматрање притужби и представки; вођење статистика и израда извештаја; извршење кривичних и прекршајних санкција; финансијско и материјално пословање суда и овера исправа намењених употреби у иностранству. Судска управа детаљније се уређује Судским пословником. Судски пословник доноси министар надлежан за правосуђе, уз претходно прибављено мишљење председника Врховног касационог суда.
Председник суда представља суд, руководи судском управом и одговоран је за правилан и благовремен рад суда. Председник суда обезбеђује законитост, ред и тачност у суду, налаже отклањање неправилности и спречава одуговлачење у раду, одређује браниоце по службеној дужности по азбучном реду са листе адвоката које доставља адвокатска комора, стара се о одржавању независности судија и угледу суда и врши друге послове одређене законом и Судским пословником.
По Закону о судијама, председника суда бира Народна скупштина, на предлог Високог савета судства. За председника суда може бити изабран судија који се налази на сталној судијској функцији у суду истог или вишег степена, и који има изражену способност за руковођење и организацију послова у суду, а у складу са критеријумима које доноси Високи савет судства. Председник суда бира се на четири године и може бити још једном изабран за председника истог суда. Судија који је изабран за председника суда обавља и судијску функцију у том суду. Председнику суда престаје функција престанком судијске функције, избором за судију другог суда, на лични захтев, због укидања суда, истеком мандата и разрешењем са функције председника суда. Председнику суда који у току мандата наврши радни век судијска функција и функција председника суда престају истеком мандата председника суда. Одлуку о престанку функције председника суда доноси Народна скупштина. Одлуку о разрешењу председника суда доноси Народна скупштина, на основу предлога Високог савета судства, након спроведеног поступка у коме су утврђени разлози за разрешење. Председник суда који не буде поново изабран, који се разреши са те функције или му функција престане на лични захтев, наставља да обавља судијску функцију.
По Закону о уређењу судова, суд има једног или више заменика председника суда; заменик председника суда замењује председника суда у случају спречености или одсутности. Када суд има више од једног заменика председника суда, председник суда одређује једног заменика који га замењује. 
Председник непосредно вишег суда има право да надзире судску управу нижег суда, као и да при нечињењу председника нижег суда донесе акте из његовог делокруга. Председник непосредно вишег суда може тражити од нижег суда обавештења о примени прописа, току поступка, као и све податке о раду.
Суд републичког ранга, апелациони суд и суд са 30 и више судија има управитеља суда. Ако се у једном месту налази седиште више судова који не испуњавају наведене услове, ти судови имају заједничког управитеља суда који се распоређује у суд опште надлежности највишег степена у том месту. Изузетно, ако се више судова налази у истој згради, могу имати заједничког управитеља суда који се одређује у складу са договором председника тих судова. Председник суда поверава управитељу суда обављање материјално-финансијских и организационо-техничких послова. Послови управитеља суда детаљније се уређују Судским пословником. Управитељ суда за послове који су му поверени одговара председнику суда.
Суд има секретара суда. Секретар суда помаже председнику суда у пословима судске управе, у складу са Судским пословником. Ако суд нема управитеља суда, организационо-техничке послове председник суда може поверити секретару суда. 
Правосудна управа се стара о спровођењу закона и других прописа у вези са уређењем и радом судова. Послове правосудне управе врше Високи савет судства и министарство надлежно за правосуђе.
Послови правосудне управе које врши Високи савет судства јесу: доношење упутства за састављање извештаја о раду судова; утврђивање општих смерница за унутрашње уређење судова; вођење личних листова судија, судија поротника и судског особља; предлагање дела буџета за рад судова за текуће расходе, осим расхода за судско особље и одржавање опреме и објеката, као и расподелу ових средстава; вршење надзора над наменским коришћењем буџетских средстава и вршење надзора над финансијским и материјалним пословањем судова. 
Послови правосудне управе које врши министарство надлежно за правосуђе јесу: праћење рада судова; прикупљање статистичких и других података о раду судова; давање сагласности на правилник о унутрашњој организацији и систематизацији радних места у суду; надзор над поступањем у предметима у прописаним роковима и поступањем по притужбама и представкама; предлагање дела буџета за расходе за судско особље и за одржавање опреме и објеката, као и расподела ових средстава; предлагање дела буџета за инвестиције, пројекте и друге програме за рад правосудних органа; старање о смештајним условима, опремању и обезбеђењу судова; надзор над финансијским и материјалним пословањем судова и Високог савета судства; уређење и развој правосудног информационог система; развој и спровођење капиталних пројеката и других програма за правосудне органе; постављање и разрешење судских вештака и тумача.
Ништав је сваки појединачни акт правосудне управе којим се дира у самосталност и независност суда и судија.
Избор судија и престанак судијске функције. Народна скупштина, на предлог Високог савета судства, бира за судију лице које се први пут бира на судијску функцију. Мандат судији који је први пут изабран на судијску функцију траје три године.
Високи савет судства, у складу са законом, бира судије за трајно обављање судијске функције, у истом или другом суду. Високи савет судства одлучује и о избору судија који су на сталној судијској функцији у други или виши суд.
Дакле, Народна скупштина одлучује о избору судијe само када се једно лице први пут бира на судијску функцију, док о свим осталим изборима у току судијске каријере тог лица одлучује Високи савет судства као независан и самосталан орган, у чијем саставу већину чланова чине судије са сталном судијском функцијом, чиме се доприноси независности и самосталности судова и судија.
Услови које једно лице треба да испуњава да би могло бити изабрано за судију у одређеном суду уређују се Законом о судијама. По том закону, за судију може бити изабран држављанин Републике Србије који испуњава опште услове за рад у државним органима, који је завршио правни факултет, положио правосудни испит и који је стручан, оспособљен и достојан судијске функције. Закон је утврдио и радно искуство у правној струци потребно за избор у одређени суд. Поступак за избор такође је уређен Законом о судијама.
Судији, по Уставу, престаје судијска функција на његов захтев, наступањем законом прописаних услова или разрешењем из законом предвиђених разлога, као и ако не буде изабран на сталну функцију. Устав је, дакле, препустио закону утврђивање разлога за престанак судијске функције и разлога за разрешење судије. По Закону о судијама, судијска функција престаје: на захтев судије; кад судија наврши радни век (судији престаје радни век кад наврши 65 година живота, а изузетно, судији Врховног касационог суда престаје радни век када наврши 67 година живота; председнику суда који у току мандата наврши радни век судијска функција и функција председника суда престају истеком мандата председника суда); кад судија трајно изгуби радну способност за обављање судијске функције; кад судија не буде изабран на сталну функцију или кад буде разрешен. По истом закону, судија се разрешава кад је осуђен за кривично дело на безусловну казну затвора од најмање шест месеци или за кажњиво дело које га чини недостојним судијске функције, кад нестручно врши функцију или због учињеног тешког дисциплинског прекршаја. Разлоге за разрешење утврђује Високи савет судства. 
Одлуку о престанку судијске функције доноси Високи савет судства. Против ове одлуке судија има право жалбе Уставном суду (изјављена жалба искључује право на подношење Уставне жалбе). Уставни суд својом одлуком може одбити жалбу или усвојити жалбу и поништити одлуку о престанку функције. Одлука Уставног суда је коначна.
Високи савет судства. Високи савет судства је независан и самосталан орган који обезбеђује и гарантује независност и самосталност судова и судија. 
Високи савет судства има 11 чланова. У састав Високог савета судства улазе председник Врховног касационог суда, министар надлежан за правосуђе и председник надлежног одбора Народне скупштине, као чланови по положају и осам изборних чланова које бира Народна скупштина, у складу са законом. Изборне чланове чине шест судија са сталном судијском функцијом, од којих је један са територије аутономних покрајина, и два угледна и истакнута правника са најмање 15 година искуства у струци, од којих је један адвокат, а други професор правног факултета. Председници судова не могу бити изборни чланови Високог савета судства. 
Положај, надлежност, организација и начин рада Високог савета судства, услови и поступак за избор изборних чланова Високог савета судства, трајање мандата и престанак њихове функције и обезбеђење услова и средстава за рад Високог савета судства ближе се уређују Законом о Високом савету судства. 
По Закону о Високом савету судства, председник Врховног касационог суда је по положају председник Високог савета судства. Председник Високог савета судства представља Високи савета судства, руководи његовим радом и врши друге послове у складу са законом.
Изборни члан Високог савета судства из реда адвоката, односно професора правног факултета, након ступања на функцију не може бити на функцијама у органима који доносе прописе, органима извршне власти, јавним службама и органима покрајинске аутономије и јединица локалне самоуправе. Изборни члан Високог савета судства из реда судија ослобађа се вршења судијске функције за време обављања функције у Високом савету судства. 
Мандат чланова Високог савета судства траје пет година, осим за чланове по положају. Изборни чланови Високог савета судства могу бити поново бирани, али не узастопно. За време трајања мандата, судија који је члан Високог савета судства не може бити биран за судију другог суда. 
Члан Високог савета судства ужива имунитет као судија. Он не може бити позван на одговорност за изражено мишљење или гласање приликом доношења одлука Високог савета судства, нити може бити лишен слободе у поступку покренутом због кривичног дела учињеног у обављању функције члана Високог савета судства без одобрења Високог савета судства. 
Високи савет судства надлежан је да:
– бира судије за трајно обављање судијске функције;
– одлучује о престанку судијске функције;
– 
предлаже Народној скупштини кандидате за избор судија приликом првог избора на судијску функцију;
– 
предлаже Народној скупштини избор и разрешење председника Врховног касационог суда и председника суда;
– 
предлаже (заједно са Државним већем тужилаца) Врховном касационом суду кандидате за судије Уставног суда;
– именује судије поротнике;
– 
одлучује о премештају, упућивању и приговору о удаљењу судија;
– 
одлучује о неспојивости вршења других служби и послова са судијском функцијом;
– 
одлучује о правним лековима у дисциплинском поступку који се води против судије;
– 
доноси Етички кодекс (по Закону о судијама, судије су дужне да се у свакој прилици придржавају Етичког кодекса);
– одређује број судија и судија поротника за сваки суд;
– обавља послове правосудне управе из своје надлежности;
– 
одлучује о питањима имунитета судија и чланова Високог савета судства;
– 
даје мишљење о изменама постојећих или доношењу нових закона који уређују положај судија, организацију и поступање судова, као и других системских закона које судови примењују или су од значаја за обављање судијске функције;
– обавља и друге послове одређене законом. 
Против одлуке Високог савета судства може се уложити жалба Уставном суду, у случајевима прописаним законом. 
8. Јавно тужилаштво
Појам јавног тужилаштва. Јавно тужилаштво је посебан, самосталан државни орган који не врши судску функцију, али су му надлежности у непосредној вези са суђењем. Историјски посматрано, функција кривичног гоњења одвојена је од судске функције и поверена је јавном тужилаштву, чиме су створене веће могућности за објективно суђење и доношење законите одлуке суда. 
По Уставу Републике Србије, јавно тужилаштво је самосталан државни орган који гони учиниоце кривичних и других кажњивих дела и предузима мере за заштиту уставности и законитости. Јавно тужилаштво 
врши своју функцију на основу Устава, закона, потврђеног међународног уговора и прописа донетог на основу закона. Оснивање, организација и надлежност јавног тужилаштва уређују се законом.
По Закону о јавном тужилаштву, јавно тужилаштво чине јавни тужилац, заменици јавног тужиоца и особље јавног тужилаштва. Функцију јавног тужилаштва врши јавни тужилац, а сви у јавном тужилаштву подређени су јавном тужиоцу.
Републичко јавно тужилаштво је највише јавно тужилаштво у Републици Србији. Седиште Републичког јавног тужилаштва је у Београду. 
Јавно тужилаштво Републике Србије чине Републичко јавно тужилаштво, апелациона јавна тужилаштва, виша јавна тужилаштва, основна јавна тужилаштва и јавна тужилаштва посебне надлежности. Јавна тужилаштва посебне надлежности су Тужилаштво за организовани криминал и Тужилаштво за ратне злочине. Републичко јавно тужилаштво, Тужилаштво за организовани криминал и Тужилаштво за ратне злочине оснивају се за територију Републике Србије. Тужилаштво за организовани криминал и Тужилаштво за ратне злочине имају седиште у Београду. Апелационо јавно тужилаштво оснива се за подручје апелационог суда. Више јавно тужилаштво оснива се за подручје вишег суда, а основно јавно тужилаштво се оснива за подручје једног или више основних судова. 
Оснивање, седиштa и подручја апелационих, виших и основних јавних тужилаштава уређују се посебним законом (то је Закон о седиштима и подручјима судова и јавних тужилаштава). 
Стварна надлежност јавног тужилаштва одређује се у складу са одредбама закона које важе за утврђивање стварне надлежности суда, осим ако законом није друкчије одређено.
Избор и положај Републичког јавног тужиоца. Републички јавни тужилац врши надлежност јавног тужилаштва у оквиру права и дужности Републике Србије.	
Републичког јавног тужиоца, на предлог Владе, по прибављеном мишљењу надлежног одбора Народне скупштине, бира Народна скупштина. Републички јавни тужилац бира се на период од шест година и може бити поново биран.
Републичком јавном тужиоцу престаје функција ако не буде поново изабран, када сам то затражи, кад наврши радни век (по Закону о јавном тужилаштву, јавном тужиоцу престаје функција кад наврши 65 година, по сили закона), кад трајно изгуби радну способност или кад буде разрешен (по Закону о јавном тужилаштву, јавни тужилац разрешава се кад је правноснажно осуђен за кривично дело на казну затвора од најмање шест месеци или за кажњиво дело које га чини недостојним јавнотужилачке функције, кад нестручно врши функцију или због учињеног тешког дисциплинског прекршаја).
Одлуку о престанку функције Републичком јавном тужиоцу доноси Народна скупштина, у складу са законом, при чему одлуку о разрешењу доноси на предлог Владе. 
Јавни тужиоци и заменици јавних тужилаца. Функцију јавног тужилаштва врши јавни тужилац. Јавног тужиоца бира Народна скупштина, на предлог Владе. Влада предлаже Народној скупштини једног или више кандидата за избор на функцију јавног тужиоца. Кандидате Влада предлаже са листе кандидата које утврђује Државно веће тужилаца. Мандат јавног тужиоца траје шест година и може бити поново биран. 
Заменик јавног тужиоца замењује јавног тужиоца при вршењу тужилачке функције и дужан је да поступа по његовим упутствима. Народна скупштина, на предлог Државног већа тужилаца, бира за заменика јавног тужиоца лице које се први пут бира на ову функцију. Мандат заменику јавног тужиоца који је први пут изабран на функцију траје три године. Државно веће тужилаца, у складу са законом, бира заменике јавних тужилаца за трајно обављање функције, у истом или другом јавном тужилаштву. Државно веће тужилаца одлучује и о избору заменика јавних тужилаца који су на сталној функцији у друго или више јавно тужилаштво. 
Јавном тужиоцу и заменику јавног тужиоца престаје функција на лични захтев, кад наврше радни век (јавном тужиоцу и заменику јавног тужиоца престаје функција кад наврше 65 година, по сили закона), кад трајно изгубе радну способност или кад буду разрешени. Јавном тужиоцу функција престаје и ако не буде поново изабран, а заменику јавног тужиоца ако не буде изабран на сталну функцију.
Јавни тужилац и заменик јавног тужиоца разрешавају се кад су правноснажно осуђени за кривично дело на казну затвора од најмање шест месеци или за кажњиво дело које их чини недостојним јавнотужилачке функције, кад нестручно врше функцију или због учињеног тешког дисциплинског прекршаја. Разлоге за разрешење утврђује Државно веће тужилаца. Одлука Државног већа тужилаца којом су утврђени разлози за разрешење јавног тужиоца доставља се Влади.
Одлуку о престанку функције јавног тужиоца доноси Народна скупштина, при чему одлуку о разрешењу доноси на предлог Владе. Одлуку о престанку функције заменика јавног тужиоца доноси Државно веће тужилаца.
Против одлуке о престанку функције јавни тужилац и заменик јавног тужиоца могу уложити жалбу Уставном суду. Изјављена жалба искључује право на подношење уставне жалбе.
Јавни тужилац и заменик јавног тужиоца уживају имунитет. Они не могу бити позвани на одговорност за изражено мишљење у вршењу тужилачке функције, осим ако се ради о кривичном делу кршења закона од стране јавног тужиоца, односно заменика јавног тужиоца. Јавни тужилац, односно заменик јавног тужиоца не може бити лишен слободе у поступку покренутом због кривичног дела учињеног у вршењу тужилачке функције, односно службе, без одобрења надлежног одбора Народне скупштине. 
Устав забрањује политичко деловање јавних тужилаца и заменика јавних тужилаца и препушта закону да уреди које су друге функције, послови или приватни интереси неспојиви са тужилачком функцијом. По Закону о јавном тужилаштву, јавни тужилац и заменик јавног тужиоца не могу бити на функцији у органима који доносе прописе и органима извршне власти, јавним службама и органима покрајинске аутономије и јединица локалне самоуправе, бити чланови политичке странке, бавити се јавним или приватним плаћеним послом, нити пружати правне услуге или давати правне савете уз накнаду. Изузетно, јавни тужилац, односно заменик јавног тужиоца, може бити члан органа управљања институције надлежне за обуку у правосуђу, на основу одлуке Државног већа тужилаца, у складу са посебним законом. 
Систем одговорности у јавном тужилаштву. Републички јавни тужилац одговоран је за рад јавног тужилаштва и за свој рад Народној скупштини. Јавни тужиоци одговарају за рад јавног тужилаштва и за свој рад Републичком јавном тужиоцу и Народној скупштини, а нижи јавни тужиоци и непосредно вишем јавном тужиоцу. Заменици јавног тужиоца одговарају за свој рад јавном тужиоцу.
Нижи јавни тужилац подређен је непосредно вишем јавном тужиоцу, а ниже јавно тужилаштво – непосредно вишем јавном тужилаштву. Сваки јавни тужилац подређен је Републичком јавном тужиоцу и свако јавно тужилаштво подређено је Републичком јавном тужилаштву.
Пошто организацију јавног тужилаштва карактерише принцип хијерархије, непосредно виши јавни тужилац може издати нижем јавном тужиоцу обавезно упутство за поступање у појединим предметима када постоји сумња у ефикасност и законитост његовог поступања, а Републички јавни тужилац може издати обавезно упутство сваком јавном тужиоцу. Непосредно виши јавни тужилац може предузети све радње за које је овлашћен нижи јавни тужилац.
Државно веће тужилаца. Државно веће тужилаца је самосталан орган који обезбеђује и гарантује самосталност јавних тужилаца и заменика јавних тужилаца, у складу са Уставом. 
Државно веће тужилаца има 11 чланова. У састав Државног већа тужилаца улазе Републички јавни тужилац, министар надлежан за правосуђе и председник надлежног одбора Народне скупштине, као чланови по положају и осам изборних чланова које бира Народна скупштина, у складу са законом. Изборне чланове чине шест јавних тужилаца или заменика јавних тужилаца са сталном функцијом, од којих је један са територије аутономних покрајина, и два угледна и истакнута правника са најмање 15 година искуства у струци, од којих је један адвокат, а други професор правног факултета.
Положај, надлежност, организација и начин рада Државног већа тужилаца, услови и поступак за избор изборних чланова Државног већа тужилаца, трајање мандата и престанак њихове функције и обезбеђење услова и средстава за рад Државног већа тужилаца ближе се уређују Законом о Државном већу тужилаца. 
По Закону о Државном већу тужилаца, Републички јавни тужилац је по положају председник Државног већа тужилаца. Председник Државног већа тужилаца представља Државно веће тужилаца, руководи његовим радом и врши друге послове у складу са законом. 
Изборни члан Државног већа тужилаца из реда адвоката, односно професора правног факултета, након ступања на функцију, не може бити на функцијама у органима који доносе прописе, органима извршне власти, јавним службама и органима покрајинске аутономије и јединица локалне самоуправе. Изборни члан Државног већа тужилаца из реда заменика јавних тужилаца може се ослободити вршења функције заменика јавног тужиоца за време обављања функције у Државном већу тужилаца, на основу одлуке Државног већа 
тужилаца. 
Мандат чланова Државног већа тужилаца траје пет година, осим за чланове по положају. Изборни чланови Државног већа тужилаца могу бити поново бирани, али не узастопно. За време трајања мандата јавни тужилац и заменик јавног тужиоца који је члан Државног већа тужилаца не може бити биран за јавног тужиоца и заменика јавног тужиоца у другом јавном тужилаштву. 
Члан Државног већа тужилаца ужива имунитет као јавни тужилац. Он не може бити позван на одговорност за изражено мишљење или гласање приликом доношења одлука Државног већа тужилаца, нити може бити лишен слободе у поступку покренутом због кривичног дела учињеног у обављању функције члана Државног већа тужилаца без одобрења надлежног одбора Народне скупштине. 
Државно веће тужилаца надлежно је да:
– 
утврђује листу кандидата за избор Републичког јавног тужиоца и јавних тужилаца, коју доставља Влади; 
– 
предлаже Народној скупштини кандидате за први избор за заменика јавног тужиоца; 
– 
предлаже (заједно са Високим саветом судства) Врховном касационом суду кандидате за судије Уставног суда;
– 
бира заменике јавних тужилаца за трајно обављање функције заменика јавног тужиоца; 
– 
бира заменике јавних тужилаца који су на сталној функцији за заменике јавног тужиоца у другом или вишем јавном тужилаштву; 
– одлучује о престанку функције заменика јавних тужилаца; 
– 
утврђује разлоге за разрешење јавног тужиоца и заменика јавног тужиоца; 
– 
одређује јавно тужилаштво у којем ће јавни тужилац и заменици јавног тужиоца наставити да врше функцију заменика јавног тужиоца у случају укидања јавног тужилаштва; 
– одлучује о удаљењу Републичког јавног тужиоца; 
– 
одлучује по приговору на одлуку о удаљењу јавног тужиоца и заменика јавног тужиоца; 
– 
утврђује које су друге функције, послови или приватни интереси у супротности са достојанством и самосталношћу јавног тужилаштва; 
– поставља вршиоца дужности Републичког јавног тужиоца; 
– 
даје мишљење о изменама постојећих или доношењу нових закона који уређују положај и поступање јавних тужилаца и заменика јавних тужилаца, организацију јавног тужилаштва, као и других закона које јавна тужилаштва примењују; 
– 
доноси Етички кодекс (по Закону о јавном тужилаштву, јавни тужилац и заменик јавног тужиоца у вршењу своје функције поступају у складу са Етичким кодексом, при чему јавни тужилац, односно заменик јавног тужиоца чини дисциплински прекршај ако значајно крши одредбе Етичког кодекса); 
– 
доноси одлуке о правним лековима у дисциплинском поступку који се води против јавног тужиоца, односно заменика јавног тужиоца; 
– 
одлучује о приговорима у поступку избора за чланове Државног већа тужилаца из реда јавних тужилаца и заменика јавних тужилаца; 
– обавља и друге послове предвиђене законом. 
VIII. УСТАВНИ СУД
Положај и надлежност Уставног суда. Уставни суд је посебан државни орган чија је основна улога да врши контролу уставности закона и других општих аката. Потреба контроле уставности (нормативне контроле) произлази из принципа хијерархије правних аката, по којем закони и други општи акти, као акти ниже правне снаге, морају да буду сагласни са уставом. Да би се то обезбедило, закони и други општи акти који нису сагласни са уставом морају бити уклоњени из правног поретка, а то је задатак уставног суда. Упоредноправно посматрано, у појединим земљама улога уставног суда може да буде на различите начине постављена, али та улога често (укључујући Републику Србију) обухвата и контролу законитости подзаконских општих аката (проверу да ли су подзаконски општи акти сагласни са законом). То је, у том случају, свеобухватна нормативна контрола, која подразумева проверу и оцену да ли су одредбе садржане у законима и другим прописима 
у сагласности са уставним нормама (контрола уставности), као и да ли су одредбе подзаконских прописа и других општих аката у складу са одредбама закона (контрола законитости). Такође, улога уставног суда у појединим земљама (укључујући Републику Србију) обухвата и заштиту уставом зајемчених људских права и слобода (уставни суд тада одлучује о уставним жалбама које му подносе грађани који сматрају да су им повређена уставом зајемчена људска права). Код нас је уставни суд као посебан државни орган уведен Уставом СФРЈ из 1963. године.
По Уставу Републике Србије, Уставни суд је самосталан и независан државни орган који штити уставност и законитост и људска и мањинска права и слободе. Одлуке Уставног суда су коначне, извршне и општеобавезујуће.
Уставни суд је надлежан да одлучује о:
1) 
сагласности закона и других општих аката са Уставом, општеприхваћеним правилима међународног права и потврђеним међународним уговорима;
2 ) сагласности потврђених међународних уговора са Уставом;
3) сагласности других општих аката са законом;
4) 
сагласности статута и општих аката аутономних покрајина и јединица локалне самоуправе са Уставом и законом;
5) 
сагласности општих аката организација којима су поверена јавна овлашћења, политичких странака, синдиката, удружења грађана и колективних уговора са Уставом и законом. 
Поред тога, Уставни суд решава сукоб надлежности:
1) између судова и других државних органа;
2) 
између републичких органа и покрајинских органа или органа јединица локалне самоуправе;
3) 
између покрајинских органа и органа јединица локалне самоуправе;
4) 
између органа различитих аутономних покрајина или различитих јединица локалне самоуправе.
Такође, Уставни суд:
1) 
одлучује о изборним споровима за које законом није одређена надлежност судова;
2) 
одлучује о забрани рада политичке странке, синдикалне организације или удружења грађана;
3) обавља и друге послове предвиђене Уставом.
По Закону о Уставном суду, Уставни суд одлучује о питањима из своје надлежности на седници Уставног суда, на седници Великог већа или на седници Малог већа, и то тако што доноси одлуке, решења и закључке.
Уставни суд на седници Уставног суда, коју чине све судије Уставног суда (Уставни суд има 15 судија), одлучује о најважнијим питањима из своје надлежности. На седници Уставног суда одлуке се доносе већином гласова свих судија Уставног суда, с тим што одлуку да самостално покрене поступак за оцену уставности или законитости Уставни суд доноси двотрећинском већином гласова свих судија. 
Уставни суд на седници Великог већа, које чине председник Уставног суда и седам судија, доноси одређене одлуке и решења и одлучује ако није постигнута једногласност у одлучивању Малог већа. На седници Великог већа одлуке и решења доносе се једногласно. Ако се не постигне једногласност чланова Великог већа, одлуку, односно решење доноси седница Уставног суда. Уставни суд има два Велика већа.
Уставни суд на седници Малог већа, које чине троје судија Уставног суда, од којих је један председник већа, доноси решење којим се одбацује уставна жалба ако нису испуњене процесне претпоставке и доноси закључке, којима се углавном одлучује о процесним питањима у поступку (на пример: Уставни суд закључком одбацује иницијативу за покретање поступка за оцену уставности или законитости општег акта, предлог или други захтев којим се покреће поступак пред Уставним судом, изузев уставне жалбе, због ненадлежности). На седници Малог већа решења и закључци доносе се једногласно. Ако се не постигне једногласност чланова Малог већа, решење, односно закључак доноси Велико веће. Уставни суд, већином гласова свих судија, доноси одлуку којом одређује број Малих већа. 
По Уставу, свако је дужан да поштује и извршава одлуку Уставног суда. Уставни суд својом одлуком уређује начин њеног извршења, када је то потребно. По Закону о Уставном суду, државни и други органи, организације којима су поверена јавна овлашћења, политичке странке, синдикалне организације, удружења грађана или верске заједнице дужни су да, у оквиру својих права и дужности, извршавају одлуке и решења Уставног суда. У случају потребе, извршење одлуке и решења Уставног суда обезбедиће Влада, на начин који је утврђен посебним решењем Уставног суда.
Поступак за оцену уставности и законитости. Поступак за оцену уставности и законитости могу да покрену:
– државни органи;
– органи територијалне аутономије или локалне самоуправе;
– најмање 25 народних посланика;
– сам Уставни суд.
Свако правно или физичко лице има право на иницијативу за покретање поступка за оцену уставности и законитости.
Закон или други општи акт који није сагласан Уставу или закону престаје да важи даном објављивања одлуке Уставног суда у „Службеном гласнику Републике Србије“. Такође, Уставни суд може, до доношења коначне одлуке и под условима одређеним законом, обуставити извршење појединачног акта или радње предузете на основу закона или другог општег акта чију уставност или законитост оцењује.
Уставни суд може оценити сагласност закона и других општих аката са Уставом, или општих аката са законом, и по престанку њиховог важења, ако је поступак оцене уставности покренут најкасније у року од шест месеци од престанка њиховог важења.
Устав предвиђа могућност оцене уставности закона и пре његовог ступања на снагу. На захтев најмање једне трећине народних посланика, Уставни суд је дужан да у року од седам дана оцени уставност закона који је изгласан, а указом још није проглашен. Ако закон буде проглашен пре доношења одлуке о уставности, Уставни суд ће наставити да поступа према захтеву, у складу са редовним поступком за оцену уставности закона. Ако Уставни суд донесе одлуку о неуставности закона пре његовог проглашења, ова одлука ће ступити на снагу даном проглашења закона. Поступак за оцену уставности не може бити покренут против закона чија је усклађеност са Уставом утврђена пре његовог ступања на снагу. 
Уставна жалба. Уставна жалба се може изјавити против појединачних аката или радњи државних органа или организација којима су поверена јавна овлашћења, а којима се повређују или ускраћују људска или мањинска права и слободе зајемчене Уставом, ако су исцрпљена или нису предвиђена друга правна средства за њихову заштиту. 
Уставну жалбу може изјавити свако лице које сматра да му је појединачним актом или радњом државног органа или организације којој је поверено јавно овлашћење повређено или ускраћено људско или мањинско право и слобода зајемчена Уставом. Уставну жалбу у име тог лица, на основу његовог писменог овлашћења, може изјавити друго физичко лице, односно државни или други орган надлежан за праћење и остваривање људских и мањинских права и слобода.
Састав Уставног суда. Уставни суд чини 15 судија, који се бирају, односно именују на девет година.
Пет судија Уставног суда бира Народна скупштина, пет именује председник Републике, а пет општа седница Врховног касационог суда Србије.
Народна скупштина бира пет судија Уставног суда између 10 кандидата које предложи председник Републике, председник Републике именује пет судија Уставног суда између 10 кандидата које предложи Народна скупштина, а општа седница Врховног касационог суда именује пет судија између 10 кандидата које на заједничкој седници предложе Високи савет судства и Државно веће тужилаца.
Са сваке од предложених листа кандидата један од изабраних кандидата мора бити са територије аутономних покрајина.
Судија Уставног суда се бира и именује међу истакнутим правницима са најмање 40 година живота и 15 година искуства у правној струци.
Једно лице може бити бирано или именовано за судију Уставног суда највише два пута.
Председника Уставног суда бирају судије Уставног суда из свог састава, на предлог најмање троје судија, тајним гласањем, већином гласова свих судија, на период од три године, са могућношћу поновног избора. Ако председник Уставног суда не буде изабран, функцију председника, до избора, врши заменик председника, односно најстарији судија.
Судија Уставног суда не може вршити другу јавну или професионалну функцију нити посао, изузев професуре на правном факултету у Републици Србији, у складу са законом.
Судија Уставног суда ужива имунитет као народни посланик. О његовом имунитету одлучује Уставни суд. 
Престанак дужности судије Уставног суда. Судији Уставног суда дужност престаје:
– истеком времена на које је изабран или именован;
– на његов захтев;
– 
кад напуни законом прописане опште услове за старосну пензију; 
– разрешењем.
Судија Уставног суда разрешава се ако постане члан политичке странке, повреди забрану сукоба интереса, трајно изгуби радну способност за дужност судије Уставног суда, буде осуђен на казну затвора или за кажњиво дело које га чини недостојним дужности судије Уставног суда. Испуњеност услова за разрешење судије Уставног суда утврђује Уставни суд. Поступак за разрешење покрећу овлашћени предлагачи за избор, односно именовање судија Уставног суда. Иницијативу за покретање поступка за разрешење може да поднесе Уставни суд.
О престанку дужности судије, на захтев овлашћених предлагача за избор, односно именовање судије Уставног суда, одлучује Народна скупштина. 
IX. ТЕРИТОРИЈАЛНО УРЕЂЕЊЕ
1. Уставне основе територијалне организације 
Републике Србије
У оквиру територијалног уређења Републике Србије, Устав предвиђа аутономне покрајине и јединице локалне самоуправе. Јединице локалне самоуправе су општине, градови и град Београд. Грађани, по Уставу, имају право на покрајинску аутономију и локалну самоуправу, које остварују непосредно или преко својих слободно изабраних представника. 
Право на покрајинску аутономију грађани остварују у аутономним покрајинама, а право на локалну самоуправу – у јединицама локалне самоуправе. Аутономне покрајине и јединице локалне самоуправе имају статус правних лица. 
Остваривање права на покрајинску аутономију и локалну самоуправу заснива се на начелима: разграничења надлежности; поверавања надлежности; права на самостално уређивање органа; скупштинског система власти; сарадње аутономних покрајина и јединица локалне самоуправе.
Јединице локалне самоуправе надлежне су у питањима која се, на сврсисходан начин, могу остваривати унутар јединице локалне самоуправе, а аутономне покрајине у питањима која се, на сврсисходан начин, могу остваривати унутар аутономне покрајине, у којима није надлежна Република Србија. Законом се одређује која су питања од републичког, покрајинског и локалног значаја. 
Република Србија може законом поверити аутономним покрајинама и јединицама локалне самоуправе поједина питања из своје надлежности. Аутономна покрајина може одлуком поверити јединицама локалне самоуправе поједина питања из своје надлежности. Средства за вршење поверених надлежности обезбеђује Република Србија или аутономна покрајина, зависно од тога ко је поверио надлежности. Права и обавезе аутономних покрајина и јединица локалне самоуправе и овлашћења Републике Србије и аутономних покрајина у надзору над вршењем поверених надлежности уређују се законом. 
Аутономне покрајине, у складу са Уставом и статутом аутономне покрајине, а јединице локалне самоуправе, у складу са Уставом и законом, самостално прописују уређење и надлежност својих органа и јавних служби. 
Скупштина је највиши орган аутономне покрајине и јединице локалне самоуправе. Скупштину аутономне покрајине чине посланици, а скупштину јединице локалне самоуправе одборници. Посланици и одборници бирају се на период од четири године, на непосредним изборима тајним гласањем, и то посланици у складу са одлуком скупштине аутономне покрајине, а одборници, у складу са законом. У аутономним покрајинама и јединицама локалне самоуправе у којима живи становништво мешовитог националног састава, омогућује се сразмерна заступљеност националних мањина у скупштинама, у складу са законом. 
Аутономне покрајине и јединице локалне самоуправе сарађују са одговарајућим територијалним заједницама и јединицама локалне самоуправе других држава, у оквиру спољне политике Републике Србије, уз поштовање територијалног јединства и правног поретка Републике Србије. 
Законом о територијалној организацији Републике Србије одређује се територија територијалних јединица и уређују друга питања 
од значаја за територијалну организацију Републике Србије. Територијалну организацију Републике Србије чине општине, градови и град Београд као територијалне јединице и аутономне покрајине као облик територијалне аутономије. 
Територију општине, града и града Београда чине насељена места, односно подручја катастарских општина која улазе у састав ових јединица локалне самоуправе. Границе јединица локалне самоуправе утврђене су границама одговарајућих катастарских општина са њене територије. 
2. Аутономне покрајине
Положај и надлежност. Правнотеоријски посматрано, територијална аутономија представља право одређене територијалне заједнице, образоване на једном делу државне територије, да самостално, преко својих органа, доноси прописе и да их извршава. Ти прописи важе само на територији те аутономне територијалне заједнице и морају бити у сагласности са уставом и законима државе. Аутономна територијална заједница има, по правилу, мањи степен самосталности него што је има федерална јединица у федеративној држави, али има већу самосталност од јединице локалне самоуправе. По правилу, аутономија аутономне територијалне заједнице не обухвата аутономију у области судства. Разлози за оснивање аутономних територијалних заједница, у основи, могу бити етничко-језички, географски, економски и културно-историјски. 
По Уставу Републике Србије, аутономне покрајине су аутономне територијалне заједнице основане Уставом, у којима грађани остварују право на покрајинску аутономију. 
Република Србија има Аутономну покрајину Војводину и Аутономну покрајину Косово и Метохија. Њихов уставни положај није исти. Суштинска аутономија Аутономне покрајине Косово и Метохија уредиће се посебним законом који се доноси по поступку предвиђеном за промену Устава. Аутономна покрајина Војводина нема суштинску аутономију коју Устав предвиђа за Аутономну покрајину Косово и Метохија. Суштинску аутономију не би имале ни евентуалне нове аутономне покрајине.
Нове аутономне покрајине могу се оснивати, а већ основане укидати или спајати по поступку предвиђеном за промену Устава. Предлог за оснивање нових или укидање, односно спајање постојећих аутономних покрајина утврђују грађани на референдуму, у складу са законом. Територија аутономних покрајина и услови под којима се може променити граница између аутономних покрајина одређује се законом. Територија аутономних покрајина не може се мењати без сагласности њених грађана изражене на референдуму, у складу са законом.
Аутономне покрајине, у складу са Уставом и својим статутом, уређују надлежност, избор, организацију и рад органа и служби које оснивају. 
Поред тога, аутономне покрајине, у складу са законом, уређују питања од покрајинског значаја у области:
1. просторног планирања и развоја;
2. 
пољопривреде, водопривреде, шумарства, лова, риболова, туризма, угоститељства, бања и лечилишта, заштите животне средине, индустрије и занатства, друмског, речног и железничког саобраћаја и уређивања путева, приређивања сајмова и других привредних манифестација;
3. 
просвете, спорта, културе, здравствене и социјалне заштите и јавног информисања на покрајинском нивоу.
Такође, аутономне покрајине се старају о остваривању људских и мањинских права, у складу са законом, утврђују симболе покрајине и начин њиховог коришћења и управљају покрајинском имовином на начин предвиђен законом.
Аутономне покрајине, у складу са Уставом и законом, имају изворне приходе, обезбеђују средства јединицама локалне самоуправе за обављање поверених послова и доносе свој буџет и завршни рачун. 
Законом о утврђивању надлежности Аутономне покрајине Војводине утврђене су надлежности Аутономне покрајине Војводине и уређена друга питања од значаја за положај Аутономне покрајине Војводине. 
По том закону, Аутономна покрајина Војводина, у складу са Уставом и Статутом Аутономне покрајине Војводине, уређује надлежност, избор, организацију и рад органа и служби које оснива. Истим законом је такође предвиђено да питања од покрајинског значаја Аутономна покрајина Војводина уређује својим актима, у областима које су у складу са Уставом у надлежности аутономне покрајине, при чему се ти акти Аутономне покрајине Војводине доносе у складу са Уставом, потврђеним међународним уговорима, законом и Статутом Аутономне покрајине Војводине. Наведени закон даље уређује надлежности Аутономне покрајине Војводине у поменутим областима, а такође поверава Аутономној покрајини Војводини знатан број послова из надлежности Републике Србије.
Наведени закон уређује и међурегионалну сарадњу Аутономне покрајине Војводине, тако што предвиђа: да Аутономна покрајина Војводина сарађује са одговарајућим територијалним заједницама других држава, у оквиру спољне политике Републике Србије, уз поштовање територијалног јединства и правног поретка Републике Србије, да Аутономна покрајина Војводина закључује међурегионалне споразуме у оквиру своје надлежности, као и то да Аутономна покрајина Војводина може бити члан европских и светских удружења региона, у складу са законом и Статутом Аутономне покрајине Војводине. 
Територију Аутономне покрајине Војводине чине територије јединица локалних самоуправа, утврђене законом. Њена територија не може се мењати без сагласности њених грађана, изражене на референдуму, у складу са законом. Референдум је пуноважан ако је на њему гласала већина грађана који имају изборно право и пребивалиште на територији Аутономне покрајине Војводине. Одлука на референдуму је донета ако је за њу гласала већина утврђена законом, односно Статутом Аутономне покрајине Војводине у складу са законом. Град Нови Сад је административни центар и седиште органа Аутономне покрајине Војводине. 
Аутономна покрајина Војводина утврђује симболе Аутономне покрајине Војводине и начин њиховог коришћења, у складу са Уставом и Статутом Аутономне покрајине Војводине. 
У остваривању надлежности Аутономне покрајине Војводине, њени органи остварују сарадњу са републичким органима и органима јединице локалне самоуправе. При извршавању закона и других прописа Републике Србије, међусобни односи органа Републике Србије и органа Аутономне покрајине Војводине заснивају се на Уставом и законом утврђеним правима и обавезама републичких органа, односно на Уставом, законом и Статутом Аутономне покрајине Војводине утврђеним правима и обавезама органа Аутономне покрајине Војводине. 
Право својине Аутономне покрајине Војводине (покрајинска својина као облик јавне својине) и одређена друга имовинска права Аутономне покрајине Војводине уређена су Законом о јавној својини. 
Финансијска аутономија. Финансијска аутономија аутономних покрајина један је од предуслова за остваривање територијалне аутономије, јер самостално обављање послова у оквиру аутономног делокруга захтева реалну материјалну основу. По Уставу, аутономна покрајина има изворне приходе којима финансира своје надлежности. Врсте и висина изворних прихода аутономних покрајина одређују се законом. У складу са Уставом, и Закон о утврђивању надлежности Аутономне покрајине Војводине предвиђа да Аутономна покрајина Војводина има изворне приходе којима финансира своје надлежности, а чија се врста и висина одређују посебним законом.
Учешће аутономних покрајина у делу прихода Републике Србије одређује се законом. По Уставу, буџет Аутономне покрајине Војводине износи најмање 7% у односу на буџет Републике Србије, с тим што се три седмине од буџета Аутономне покрајине Војводине користи за финансирање капиталних расхода. 
Правни акти аутономне покрајине. Највиши правни акт аутономне покрајине јесте статут. Статут аутономне покрајине доноси њена скупштина, уз претходну сагласност Народне скупштине. О питањима из своје надлежности аутономна покрајина доноси одлуке и друге опште акте.
Скупштина Аутономне покрајине Војводине донела је 2014. године, уз претходну сагласност Народне скупштине, важећи Статут Аутономне покрајине Војводине. Статутом су одређени правни акти које доносе органи Аутономне покрајине Војводине. Најважнији од тих правних аката јесу: Статут (као највиши правни акт Аутономне покрајине Војводине); покрајинске скупштинске одлуке (доносе се о питањима која су непосредно, на основу Устава, надлежност Аутономне покрајине Војводине или која су законом одређена као питања од покрајинског значаја); покрајинске уредбе; одлуке. 
Статутом су одређени и органи Аутономне покрајине Војводине. То су: Скупштина Аутономне покрајине Војводине; Покрајинска влада; покрајински секретаријати и покрајинске посебне управне организације (покрајински секретаријати и покрајинске посебне управне организације обављају послове покрајинске управе) и Покрајински заштитник грађана – омбудсман. 
Избор и престанак мандата посланика Скупштине Аутономне покрајине Војводине уређени су Покрајинском скупштинском одлуком о избору посланика у Скупштину Аутономне покрајине Војводине. 
Надзор над радом органа аутономне покрајине. Надзор над радом органа аутономне покрајине заснива се на уставном начелу по којем право грађана на покрајинску аутономију (и локалну самоуправу) подлеже само надзору уставности и законитости. Полазећи од тог уставног начела, Устав предвиђа да Влада може пред Уставним судом покренути поступак за оцену уставности или законитости одлуке аутономне покрајине, пре њеног ступања на снагу. У том случају, Уставни суд може, до доношења своје одлуке, одложити ступање на снагу оспорене одлуке аутономне покрајине. 
Заштита покрајинске аутономије. Устав предвиђа и механизме заштите покрајинске аутономије. Орган одређен статутом аутономне покрајине има право жалбе Уставном суду ако се појединачним актом или радњом државног органа или органа јединице локалне самоуправе онемогућава вршење надлежности аутономне покрајине. Орган одређен статутом аутономне покрајине може покренути поступак за оцену уставности или законитости закона и другог општег акта Републике Србије или општег акта јединице локалне самоуправе којим се повређује право на покрајинску аутономију.
3. Локална самоуправа
Појам и уставни положај. По Закону о локалној самоуправи, локална самоуправа је право грађана да непосредно и преко слободно изабраних представника управљају јавним пословима од непосредног, заједничког и општег интереса за локално становништво, као и право и обавеза органа локалне самоуправе да, у складу са законом, планирају, 
уређују и управљају јавним пословима који су у њиховој надлежности и од интереса за локално становништво. 
Европска повеља о локалној самоуправи, најпознатији међународноправни акт о локалној самоуправи, слично дефинише локалну самоуправу, тако што предвиђа да локална самоуправа означава право и способност локалних власти да, у оквиру законских ограничења, уређују послове и управљају битним делом јавних послова под својом одговорношћу и у интересу локалног становништва. Европска повеља о локалној самоуправи усвојена је 1985. године у Стразбуру, од стране држава чланица Савета Европе. Доношењем Закона о потврђивању Европске повеље о локалној самоуправи, 2007. године, овај значајни документ Савета Европе постао је саставни део правног поретка Републике Србије. Народна скупштина Републике Србије донела је 2018. године и Закон о потврђивању Додатног протокола Европској повељи о локалној самоуправи о праву да се учествује у пословима локалних власти. 
У Републици Србији локална самоуправа је једностепена, с тим што су за градове и град Београд (главни град Републике Србије) предвиђена посебна решења, којима се ублажава монотипност општине као основног облика јединице локалне самоуправе. 
По Уставу, јединице локалне самоуправе су општине, градови и град Београд, а територија и седиште јединице локалне самоуправе одређују се законом. Територија и седиште општина, градова и града Београда одређени су Законом о територијалној организацији Републике Србије. По том закону, а и по Закону о локалној самоуправи, територију јединице локалне самоуправе чини подручје једног или више насељених места, односно катастарских општина које улазе у њен састав.
Устав предвиђа да оснивању, укидању и промени територије јединице локалне самоуправе претходи референдум на територији те јединице локалне самоуправе, а Закон о локалној самоуправи прецизира да је у питању саветодавни референдум. 
Послови јединице локалне самоуправе финансирају се из изворних прихода јединице локалне самоуправе, буџета Републике Србије, у складу са законом, и буџета аутономне покрајине, када је аутономна покрајина поверила јединицама локалне самоуправе обављање послова из своје надлежности, у складу са одлуком скупштине аутономне покрајине.
Општине и градови оснивају се и укидају законом. Све општине и градови у Републици Србији основани су Законом о територијалној организацији Републике Србије. Територија за коју се оснива јединица локалне самоуправе, по Закону о локалној самоуправи, представља природну и географску целину, економски повезан простор, који поседује развијену и изграђену комуникацију међу насељеним местима, са седиштем као гравитационим центром. 
Закон о локалној самоуправи дефинише општину као основну територијалну јединицу у којој се остварује локална самоуправа, која је способна да преко својих органа самостално врши сва права и дужности из своје надлежности и која има најмање 10.000 становника. Изузетно, када постоје посебни економски, географски или историјски разлози, може се основати нова општина која има мање од 10.000 становника. Изузетак је предвиђен и за општине које су образоване до ступања на снагу важећег Закона о територијалној организацији Републике Србије из 2007. године (односно до престанка важења претходног Закона о територијалној организацији Републике Србије), па и те општине могу имати мање од 10.000 становника.
Устав је предвидео да се град оснива законом, у складу са критеријумима предвиђеним законом којим се уређује локална самоуправа. По Закону о локалној самоуправи, град је јединица локалне самоуправе утврђена законом, која представља економски, административни, географски и културни центар ширег подручја и има више од 100.000 становника. Изузетно, када постоје посебни економски, географски или историјски разлози, може се утврдити да је град и територијална јединица која има мање од 100.000 становника.
По Закону о територијалној организацији Републике Србије, у Републици Србији има 28 градова, и то су: Бор, Ваљево, Врање, Вршац, Зајечар, Зрењанин, Јагодина, Кикинда, Крагујевац, Краљево, Крушевац, Лесковац, Лозница, Ниш, Нови Пазар, Нови Сад, Панчево, Пирот, Пожаревац, Приштина, Прокупље, Смедерево, Сомбор, Сремска Митровица, Суботица, Ужице, Чачак и Шабац. 
Град има надлежности које су Уставом поверене општини, а законом му се могу поверити и друге надлежности. Статутом града може се предвидети да се на територији града образују две или више градских општина. Статутом града се уређују послови из надлежности града које врше градске општине. 
По Уставу, град Београд је посебна јединица локалне самоуправе. Положај града Београда, главног града Републике Србије, уређује се законом о главном граду и статутом града Београда. Град Београд има надлежности које су Уставом и законом поверене општини и граду, а законом о главном граду могу му се поверити и друге надлежности.
Надлежности јединице локалне самоуправе. Јединица локалне самоуправе има две врсте надлежности: изворну и поверену. Изворна надлежност јединице локалне самоуправе обухвата послове у чијем обављању јединица локалне самоуправе има самосталност у односу на државу. Поверена надлежност обухвата поверене послове, а то су државни послови за чије је обављање надлежна држава. По Уставу, законом се може поверити обављање одређених послова из надлежности Републике Србије јединици локалне самоуправе (и аутономној покрајини), у интересу ефикаснијег и рационалнијег остваривања права и обавеза грађана и задовољавања њихових потреба од непосредног интереса за живот и рад. Такође, аутономна покрајина може одлуком поверити јединицама локалне самоуправе поједина питања из своје надлежности.
 Устав начелно утврђује изворне надлежности општине, тако што предвиђа да општина, преко својих органа, у складу са законом:
1. 
уређује и обезбеђује обављање и развој комуналних делатности;
2. 
уређује и обезбеђује коришћење грађевинског земљишта и пословног простора;
3. 
стара се о изградњи, реконструкцији, одржавању и коришћењу локалних путева и улица и других јавних објеката од општинског значаја; уређује и обезбеђује локални превоз;
4. 
стара се о задовољавању потреба грађана у области просвете, културе, здравствене и социјалне заштите, дечије заштите, спорта и физичке културе;
5. 
стара се о развоју и унапређењу туризма, занатства, угоститељства и трговине;
6. 
стара се о заштити животне средине, заштити од елементарних и других непогода; заштити културних добара од значаја за општину;
7. 
стара се о заштити, унапређењу и коришћењу пољопривредног земљишта;
8. обавља и друге послове одређене законом. 
Наведене изворне надлежности општине детаљније су уређене Законом о локалној самоуправи, а уређене су и одговарајућим законима којима се целовито уређују поједине области друштвеног живота.
Поред наведеног, Устав предвиђа: да општина самостално, у складу са законом, доноси свој буџет и завршни рачун, урбанистички план и програм развоја општине, утврђује симболе општине и њихову употребу; да се општина стара о остваривању, заштити и унапређењу људских и мањинских права, као и о јавном информисању у општини; да општина самостално управља општинском имовином, у складу са законом; да општина, у складу са законом, прописује прекршаје за повреде општинских прописа.
По Закону о локалној самоуправи, поједини послови државне управе законом се могу поверити свим или појединим општинама, у интересу ефикаснијег и рационалнијег остваривања права и обавеза грађана и задовољавања њихових потреба од непосредног интереса за живот и рад. Општина обавља као поверене послове поједине послове инспекцијског надзора из области просвете, здравства, заштите животне средине, рударства, промета робе и услуга, пољопривреде, водопривреде и шумарства и друге инспекцијске послове у складу са законом.
Град врши надлежности општине, као и друге надлежности и послове државне управе који су му законом поверени. 
Град Београд врши надлежности општине и града, утврђене Уставом и законом, а по Закону о главном граду, на својој територији врши (у складу са посебним законима) и одређене надлежности које се односе на: 1) путеве (осим државних путева и ауто-путева); 2) комуналну милицију; 3) заштиту од пожара; 4) смањење ризика од катастрофа и управљање ванредним ситуацијама; 5) називе улица, тргова, заселака и других делова насељених места; 6) грађевинско земљиште и друге непокретности у јавној својини града Београда; 7) јавне зелене површине; 8) именовање директора установа у области дечије заштите чији је оснивач град Београд; 9) манифестације од значаја за град Београд; 10) подстицање наталитета на територији града Београда; 11) контролу реализације и наменског коришћења средстава која се из буџета града Београда преносе репрезентативним удружењима у култури; 12) одређивање врсте робе која се може продавати, односно врсте угоститељске услуге која се може пружати у привременим објектима; 13) трговину на мало са покретних средстава или опреме; 14) држање и заштиту домаћих и егзотичних животиња и извођење кућних љубимаца (нарочито паса и мачака) на јавне површине; 15) управљање комуналним отпадом, као и његово одлагање; 16) превенцију стварања отпада од пластичних кеса; 17) учешће у финансирању противградне заштите; 18) издавање грађевинске дозволе за изградњу објеката; 19) пољопривредну инспекцију у делу контроле над применом мера које прописује град Београд за власнике, односно кориснике пољопривредног земљишта; 20) експропријацију; 21) плутајуће објекте и привезишта за чамце и надзор у области водопривреде; 22) јавни превоз путника; 23) одрживи развој становања на територији града Београда. Град Београд врши и друге надлежности и послове државне управе који су му законом поверени.
По Закону о комуналној милицији, на територији општине, града и града Београда образује се комунална милиција, и то за законом одређене послове чијим обављањем се: обезбеђује извршавање надлежности јединице локалне самоуправе у областима, односно питањима комуналне делатности, заштите животне средине, људи и добара; обезбеђује заштита и одржава ред у коришћењу земљишта, простора, локалних путева, улица и других јавних објеката; обезбеђује несметано обављање законом одређених послова из надлежности јединице локалне самоуправе. Комунална милиција, такође, издаје упозорења и подноси захтеве за покретање прекршајног поступка за поступања супротно закону којим се уређују државни симболи, осим у односу на државне органе, органе територијалне аутономије, јединица локалне самоуправе и имаоце јавних овлашћења. Комунална милиција на територији града Београда, поред наведених послова, обавља и друге послове комуналне милиције којима се обезбеђује извршавање надлежности утврђених законом.
Јединица локалне самоуправе образује комуналну милицију као унутрашњу организациону јединицу у саставу јединственог органа општинске, односно градске управе или управе образоване за поједину област. Ако се општинска, односно градска управа образује за поједине области − за послове, односно област комуналне милиције може се образовати посебна управа.
Послови комуналне милиције јесу: 1) одржавање комуналног и другог законом уређеног реда од значаја за комуналну делатност; 2) вршење контроле над применом закона и других прописа и општих аката из области комуналне и других делатности из надлежности јединице локалне самоуправе; 3) остваривање надзора у јавном градском, приградском и другом локалном саобраћају, у складу са законом и прописима јединице локалне самоуправе; 4) заштита животне средине, културних добара, локалних путева, улица и других јавних објеката од значаја за јединицу локалне самоуправе; 5) подршка спровођењу прописа којима се обезбеђује несметано одвијање живота у јединици локалне самоуправе, очување добара и извршавање других задатака из надлежности јединице локалне самоуправе; 6) вршење контроле над применом закона којим се уређују државни симболи, осим у односу на државне органе, органе територијалне аутономије, јединица локалне самоуправе и имаоце јавних овлашћења; 7) други послови, у складу са законом.
Правни акти и органи јединице локалне самоуправе. Највиши правни акт јединице локалне самоуправе је статут. Статутом се уређују нарочито: права и дужности јединице локалне самоуправе и начин њиховог остваривања, број одборника скупштине јединице локалне самоуправе, организација и рад органа и служби, одређивање органа овлашћеног за покретање поступака пред Уставним, односно Управним судом, начин управљања грађана пословима из надлежности јединице локалне самоуправе, услови за остваривање облика непосредне самоуправе, спровођење обавезног поступка јавне расправе приликом припреме статута, буџета (у делу планирања инвестиција), стратешких планова развоја, утврђивања стопе изворних прихода, просторних и урбанистичких планова, као и других општих аката на основу предлога квалификованог броја грађана или захтева једне трећине одборника, оснивање, начин избора органа и рад месне заједнице и других облика месне самоуправе, службенa употребa језика и писама националних мањина, у складу са законом и друга питања од значаја за јединицу локалне самоуправе. Статут доноси скупштина јединице локалне самоуправе. Скупштина јединице локалне самоуправе доноси, такође, опште акте из своје надлежности и усваја буџет и завршни рачун јединице локалне самоуправе.
Законом о локалној самоуправи утврђено је да су органи општине: скупштина општине, председник општине, општинско веће и општинска управа.
Скупштина општине је највиши орган општине, који врши основне функције локалне власти, утврђене Уставом, законом и статутом. Скупштину општине чине одборници, које бирају грађани на непосредним изборима, тајним гласањем, у складу са законом и статутом општине. Одборници се бирају на четири године. Број одборника у скупштини општине утврђује се статутом општине, с тим што не може бити мањи од 19, ни већи од 75. Одборник не може бити запослени у општинској управи и лице које именује, односно поставља скупштина општине. Одборник не може бити позван на кривичну одговорност, притворен или кажњен због изнетог мишљења или давања гласа на седници скупштине и њених радних тела. 
Скупштина општине има председника скупштине. Председник скупштине организује рад скупштине општине, сазива и председава њеним седницама и обавља друге послове утврђене законом и статутом општине. Председник скупштине, на предлог најмање једне трећине одборника, бира се из реда одборника, на време од четири године, тајним гласањем, већином гласова од укупног броја одборника скупштине општине. Председник скупштине има заменика који га замењује у случају његове одсутности и спречености да обавља своју дужност. Заменик председника скупштине бира се и разрешава на исти начин као и председник скупштине. Скупштина општине има и секретара, који се стара о обављању стручних послова у вези са сазивањем и одржавањем седница скупштине и њених радних тела и руководи административним пословима везаним за њихов рад. Секретар скупштине се поставља, на предлог председника скупштине, на четири године и може бити поново постављен.
У погледу надлежности скупштине општине, Закон о локалној самоуправи утврђује да скупштина општине, у складу са законом: 1) доноси статут општине и пословник скупштине; 2) доноси буџет и завршни рачун општине; 3) утврђује стопе изворних прихода општине, као и начин и мерила за одређивање висине локалних такси и накнада; 4) доноси програм развоја општине и појединих делатности; 5) доноси просторни и урбанистички план општине и програме уређивања грађевинског земљишта; 6) доноси прописе и друге опште акте; 7) расписује општински референдум и референдум на делу територије општине, изјашњава се о предлозима садржаним у грађанској иницијативи и утврђује предлог одлуке о самодоприносу; 8) оснива службе, јавна предузећа, установе и организације, утврђене статутом општине и врши надзор над њиховим радом; 9) именује и разрешава управни и надзорни одбор, именује и разрешава директоре јавних предузећа, установа, организација и служби, чији је оснивач и даје сагласност на њихове статуте, у складу са законом; 10) бира и разрешава председника скупштине и заменика председника скупштине; 11) поставља и разрешава секретара скупштине; 12) бира и разрешава председника 
општине и, на предлог председника општине, бира заменика председника општине и чланове општинског већа; 13) утврђује општинске таксе и друге локалне приходе који општини припадају по закону; 14) утврђује накнаду за уређивање грађевинског земљишта; 15) доноси акт о јавном задуживању општине, у складу са законом којим се уређује јавни дуг; 16) прописује радно време угоститељских, трговинских и занатских објеката; 17) даје мишљење о републичком, покрајинском и регионалном просторном плану; 18) даје мишљење о законима којима се уређују питања од интереса за локалну самоуправу; 19) даје сагласност на употребу имена, грба и другог обележја општине; 20) бира и разрешава локалног омбудсмана; 21) обавља и друге послове утврђене законом и статутом.
Председник општине и општинско веће су извршни органи општине, а бира их скупштина општине. (О извршним органима општине и општинској управи биће речи у делу Приручника који обрађује Систем државне управе). 
Органи града су: скупштина града, градоначелник, градско веће и градска управа. По Закону о локалној самоуправи, органи града обављају послове предвиђене тим законом за органе општине, као и друге послове утврђене законом и статутом града. Скупштину града сачињавају одборници чији се број утврђује статутом града, с тим што њихов број не може бити већи од 90. Одредбе Закона о локалној самоуправи које се односе на органе општине примењују се, по том закону, и на градске органе (одредбе које се односе на скупштину општине примењују се на градску скупштину; одредбе које се односе на председника општине примењују се на градоначелника; одредбе које се односе на општинско веће примењују се на градско веће; одредбе о општинској управи примењују се на градску управу). 
По Закону о главном граду, органи града Београда су: Скупштина града Београда, градоначелник града Београда, Градско веће града Београда и Градска управа града Београда. Скупштина града Београда има 110 одборника, који се бирају на четири године.
Надзор над радом јединице локалне самоуправе. Закон о локалној самоуправи предвиђа више облика надзора над радом јединице локалне самоуправе:
1) 
Влада је дужна да обустави од извршења општи акт јединице локалне самоуправе за који сматра да није сагласан Уставу или закону, решењем које ступа на снагу кад се објави у „Службеном гласнику Републике Србије“. Решење о обустави од извршења престаје да важи ако Влада у року од пет дана од објављивања решења не покрене поступак за оцену уставности и законитости општег акта.
2) 
Надлежно министарство покренуће поступак за оцену уставности и законитости статута, прописа или другог општег акта јединице 
локалне самоуправе пред Уставним судом, ако сматра да тај акт није у сагласности с Уставом или законом.
3) 
Кад министарство надлежно за послове локалне самоуправе, односно надлежни орган територијалне аутономије сматра да општи акт органа јединице локалне самоуправе није у сагласности са њеним статутом, указаће на то скупштини јединице локалне самоуправе ради предузимања одговарајућих мера. Ако скупштина јединице локалне самоуправе не поступи по предлозима наведених органа, министарство надлежно за послове локалне самоуправе покренуће поступак пред Управним судом и истовремено ће предложити Влади да обустави од извршења тај спорни општи акт органа јединице локалне самоуправе, до одлуке Управног суда.
4) 
Ако нађе да појединачни акт органа, односно службе јединице локалне самоуправе, против кога није обезбеђена судска заштита, није у сагласности са законом или другим прописом, односно с одлуком или другим општим актом јединице локалне самоуправе, министарство надлежно за послове локалне самоуправе, односно надлежни орган територијалне аутономије предложиће скупштини јединице локалне самоуправе да такав акт укине или поништи. Ако скупштина не поступи у року од месец дана по предлозима наведених органа, министарство надлежно за послове локалне самоуправе укинуће или поништити тај спорни појединачни акт органа, односно службе јединице локалне самоуправе. 
5) 
Скупштина јединице локалне самоуправе може се распустити ако:
– не заседа дуже од три месеца; 
– 
не изабере председника општине и општинско веће (односно градоначелника и градско веће) у року од месец дана од дана конституисања скупштине јединице локалне самоуправе или од дана њиховог разрешења, односно подношења оставке; 
– 
не донесе статут или буџет у року утврђеном законом. 
Одлуку о распуштању скупштине јединице локалне самоуправе доноси Влада, на предлог министарства надлежног за послове локалне самоуправе, односно надлежног органа територијалне аутономије. Председник Народне скупштине расписује изборе за одборнике у року од два месеца од ступања на снагу одлуке о распуштању скупштине јединице локалне самоуправе. Мандат одборника изабраних на тим изборима траје четири године. До конституисања скупштине и избора извршних органа јединице локалне самоуправе, текуће и неодложне послове из надлежности скупштине и извршних органа јединице локалне самоуправе, обавља привремени орган јединице локалне 
самоуправе који чине председник и четири члана. Привремени орган јединице локалне самоуправе образује Влада. Влада доноси посебно решење о именовању председника и чланова привременог органа, водећи рачуна о политичком и националном саставу распуштене скупштине јединице локалне самоуправе.
6) 
Ако се у јединици локалне самоуправе не спроведу избори за одборнике или ако се после спроведених избора не конституише скупштина у складу са законом у року од два месеца од објављивања резултата избора, Влада именује привремени орган јединице локалне самоуправе који чине председник и четири члана, који обавља текуће и неодложне послове из надлежности скупштине и извршних органа јединице локалне самоуправе. Председник Народне скупштине је дужан да одлуку о расписивању нових избора за скупштину јединице локалне самоуправе донесе у року од месец дана, од дана кад је требало спровести изборе, односно конституисати скупштину јединице локалне самоуправе. Мандат одборника изабраних на тим новим изборима траје до истека мандата одборника скупштина јединица локалне самоуправе изабраних на редовним изборима. 
Заштита локалне самоуправе. Уставна заштита локалне самоуправе има два облика:
1) 
Орган одређен статутом јединице локалне самоуправе има право жалбе Уставном суду ако се појединачним актом или радњом државног органа или органа јединице локалне самоуправе онемогућава вршење надлежности јединице локалне самоуправе.
2) 
Орган одређен статутом јединице локалне самоуправе може да покрене поступак за оцену уставности или законитости закона и другог општег акта Републике Србије или аутономне покрајине којим се повређује право на локалну самоуправу.
У оквиру заштите локалне самоуправе, Закон о локалној самоуправи предвиђа и могућност да се у јединици локалне самоуправе установи локални омбудсман, који је овлашћен да независно и самостално контролише поштовање права грађана, утврђује повреде учињене актима, радњама или нечињењем органа управе и јавних служби, ако се ради о повреди прописа и општих аката јединице локалне самоуправе. Две или више јединица локалне самоуправе могу донети одлуку о установљавању заједничког локалног омбудсмана. Надлежност и овлашћења, начин поступања и избора и престанка дужности локалног омбудсмана уређује се статутом и другим општим актом. По Закону о главном граду, локални омбудсман у граду Београду може имати највише четири заменика. Надлежност и овлашћења, начин поступања и избора и престанка дужности локалног омбудсмана, као и заменика локалног омбудсмана, уређују се Статутом града Београда и другим општим актом. 
Такође, Закон о локалној самоуправи предвиђа и да се у национално мешовитим јединицама локалне самоуправе оснива савет за међунационалне односе, као самостално радно тело, које чине представници српског народа и националних мањина, у складу са тим законом и статутом. Национално мешовитим јединицама локалне самоуправе, у смислу наведеног закона, сматрају се јединице локалне самоуправе у којима припадници једне националне мањине чине више од 5% од укупног броја становника или припадници свих националних мањина чине више од 10% од укупног броја становника према последњем попису становништва у Републици Србији. Представнике у савету за међунационалне односе могу имати припадници српског народа и националних мањина са више од 1% учешћа у укупном становништву јединице локалне самоуправе. Савет разматра питања остваривања, заштите и унапређивања националне равноправности, у складу са законом и статутом. Одлуке савета за међунационалне односе доносе се консензусом чланова савета. Савет о својим ставовима и предлозима обавештава скупштину јединице локалне самоуправе, која је дужна да се о њима изјасни на првој наредној седници, а најкасније у року од 30 дана. Скупштина и извршни органи јединице локалне самоуправе дужни су да предлоге свих одлука који се тичу националне равноправности претходно доставе на мишљење савету. Савет за међунационалне односе има право да пред Уставним судом покрене поступак за оцену уставности и законитости одлуке или другог општег акта скупштине јединице локалне самоуправе ако сматра да су њиме непосредно повређена права припадника српског народа и националних мањина представљених у савету за међунационалне односе и право да под истим условима пред Управним судом покрене поступак за оцену сагласности одлуке или другог општег акта скупштине јединице локалне самоуправе са статутом.
Финансирање локалне самоуправе. По Уставу, послови јединице локалне самоуправе финансирају се из изворних прихода јединице локалне самоуправе, буџета Републике Србије, у складу са законом, и буџета аутономне покрајине, када је аутономна покрајина поверила јединицама локалне самоуправе обављање послова из своје надлежности, у складу са одлуком скупштине аутономне покрајине. Јединице локалне самоуправе имају буџете у којима морају бити приказани сви приходи и расходи којима се финансирају њихове надлежности. Јединице локалне самоуправе могу и да се задужују. 
Финансирање локалне самоуправе уређено је Законом о финансирању локалне самоуправе. По том закону, средства буџета јединице локалне самоуправе обезбеђују се из изворних и уступљених прихода, трансфера, примања по основу задуживања и других прихода и примања утврђених законом. Јединици локалне самоуправе припадају изворни приходи остварени на њеној територији, као што су, на пример: 
1) порез на имовину, осим пореза на пренос апсолутних права и пореза на наслеђе и поклон; 2) локалне административне таксе; 3) локалне комуналне таксе; 4) боравишна такса; 5) приходи по основу самодоприноса. Јединици локалне самоуправе са нивоа Републике Србије припадају: 1) уступљени приходи; 2) трансфери. У оквиру уступљених прихода, јединици локалне самоуправе, између осталог, припадају законом одређени порези остварени на њеној територији (одређени облици пореза на доходак грађана; порез на наслеђе и поклон; порез на пренос апсолутних права).
Имовином јединице локалне самоуправе самостално управљају органи јединице локалне самоуправе, у складу са законом. Право својине јединице локалне самоуправе (као облик јавне својине) и одређена друга имовинска права јединице локалне самоуправе уређена су Законом о јавној својини. Имовина града Београда уређена је и Законом о главном граду. 
Месна самоуправа. Закон о локалној самоуправи предвиђа да се ради задовољавања потреба и интереса локалног становништва у селима оснивају месне заједнице и други облици месне самоуправе. Месне заједнице и други облици месне самоуправе могу се образовати и у градским насељима (кварт, четврт, рејон и сл.).
Скупштина општине, односно скупштина града, одлучује, уз претходно прибављено мишљење грађана, о образовању, подручју за које се образују, промени подручја и о укидању месних заједница и других облика месне самоуправе. Предлог за образовање, односно укидање месне заједнице или другог облика месне самоуправе могу поднети најмање 10% бирача са пребивалиштем на подручју на које се предлог односи, најмање једна трећина одборника и општинско односно, градско веће.
Актом о оснивању месне заједнице, у складу са статутом општине, односно града, утврђују се послови које врши месна заједница, органи и организација рада органа, начин одлучивања као и поступак избора савета и других органа месне самоуправе, заштита права у току избора и друга питања од значаја за рад месне заједнице, односно другог облика месне самоуправе. 
Савет месне заједнице је основни представнички орган грађана на подручју месне самоуправе. Избори за савет месне заједнице спроводе се по правилима непосредног и тајног гласања на основу општег и једнаког изборног права, у складу са актом о оснивању. Изборе за савет месне заједнице расписује председник скупштине општине, односно града.
Савет месне заједнице: 1) доноси статут месне заједнице; 2) доноси финансијски план месне заједнице и програме развоја месне заједнице; 3) бира и разрешава председника савета месне заједнице; 4) предлаже мере за развој и унапређење комуналних и других делатности 
на подручју месне заједнице; 5) доноси пословник о раду савета месне заједнице и друге акте из надлежности месне заједнице; 6) покреће иницијативу за доношење нових или измену постојећих прописа општине; 7) врши друге послове из надлежности месне заједнице утврђене статутом општине, актом о оснивању месне заједнице или другим општинским прописима.
Савет месне заједнице може се распустити ако: 1) савет не заседа дуже од три месеца; 2) не изабере председника савета у року од месец дана од дана одржавања избора за чланове савета месне заједнице или од дана његовог разрешења, односно подношења оставке; 3) не донесе финансијски план у року одређеном одлуком скупштине општине, односно скупштине града. Одлуку о распуштању савета месне заједнице доноси скупштина општине, односно скупштина града на предлог надлежног органа општине, односно града који врши надзор над законитошћу рада и аката месне заједнице. Председник скупштине општине, односно председник скупштине града, расписује изборе за савет месне заједнице, у року од 15 дана од ступања на снагу одлуке о распуштању савета месне заједнице, с тим да од датума расписивања избора до датума одржавања избора не може протећи више од 45 дана. До конституисања савета месне заједнице, текуће и неодложне послове месне заједнице обавља повереник општине кога именује скупштина општине, односно скупштина града, истовремено са доношењем одлуке о распуштању савета месне заједнице.
Средства за рад месне заједнице, односно другог облика месне самоуправе обезбеђују се из: 1) средстава утврђених одлуком о буџету општине, односно града, укључујући и самодопринос; 2) донација; 3) прихода које месна заједница, односно други облик месне самоуправе оствари својом активношћу.
Одлуком скупштине општине, односно скупштине града може се свим или појединим месним заједницама и другим облицима месне самоуправе поверити вршење одређених послова из надлежности општине односно града, уз обезбеђивање за то потребних средстава. 
За обављање одређених послова из надлежности општинске управе, односно градских управа, посебно у вези са остваривањем права грађана, може се организовати рад општинске (односно градске) управе у месним заједницама. 
Месна заједница, односно други облик месне самоуправе није јединица локалне самоуправе, али има својство правног лица у оквиру права и дужности утврђених статутом и одлуком о оснивању.
Законом о главном граду предвиђено је да у граду Београду месне заједнице или друге облике месне самоуправе могу образовати, односно укинути градске општине на чијем подручју се образују, односно укидају, уз претходно прибављено мишљење грађана. Предлог за обрaзовање, односно укидање месне заједнице или другог облика месне самоуправе може поднети најмање 10% бирача са пребивалиштем на подручју на које се предлог односи и најмање једна трећина одборника скупштине градске општине на чијем подручју се обрaзује, односно укида месна заједница или други облик месне самоуправе. Савет месне заједнице бира скупштина градске општине на чијем подручју се образује месна заједница, односно други облик месне самоуправе, и то на предлог збора грађана који се сазива за подручје месне заједнице или другог облика месне самоуправе. Збор грађана може предложити највише двоструко већи број чланова савета месне заједнице од броја чланова савета који је утврђен актом о оснивању месне заједнице.
Локални избори. Избор и престанак мандата одборника скупштина јединица локалне самоуправе уређени су Законом о локалним изборима. 
По том закону, избори за одборнике морају се расписати најкасније 45 дана пре краја мандата одборника којима истиче мандат (одборници се бирају на четири године). 
Одборници се бирају на основу листа политичких странака, њихових коалиција и листа које предложе групе грађана (изборне листе). 
Право да бира одборника има пунолетан, пословно способан држављанин Републике Србије који има пребивалиште на територији јединице локалне самоуправе у којој остварује изборно право. За одборника може бити изабран пунолетан, пословно способан држављанин Републике Србије који има пребивалиште на територији јединице локалне самоуправе у којој је предложен за одборника. 
Изборе за одборнике расписује председник Народне скупштине. Од дана расписивања избора до дана одржавања избора не може протећи мање од 45, ни више од 60 дана. 
Органи за спровођење избора су изборна комисија јединице локалне самоуправе и бирачки одбори.
Избор одборника обавља се у јединици локалне самоуправе као јединственој изборној јединици, а одборнички мандати расподељују се између изборних листа сразмерно броју добијених гласова који је освојила свака од изборних листа (по пропорционалном изборном систему). У расподели мандата учествују изборне листе које су добиле најмање 3% гласова од укупног броја гласова бирача који су гласали. Политичке странке националних мањина и коалиције политичких странака националних мањина учествују у расподели мандата и кад су добиле мање од 3% гласова од укупног броја бирача који су гласали.
Изборна комисија расподељује мандате применом система највећег количника (тај систем назива се Д΄Онтов систем, а представља један од могућих система расподеле мандата у оквиру пропорционалног изборног система). 
Одборнику престаје мандат пре истека времена на које је изабран: 1) подношењем оставке; 2) доношењем одлуке о распуштању скупштине 
јединице локалне самоуправе; 3) ако је правноснажном судском одлуком осуђен на безусловну казну затвора у трајању од најмање шест месеци; 4) ако је правноснажном одлуком лишен пословне способности; 5) преузимањем посла, односно функције које су, у складу са законом, неспојиве с функцијом одборника; 6) ако му престане пребивалиште на територији јединице локалне самоуправе; 7) губљењем држављанства; 8) ако наступи смрт одборника.
Сарадња и удруживање јединица локалне самоуправе. По Закону о локалној самоуправи, јединица локалне самоуправе, њени органи и службе, као и предузећа, установе и друге организације чији је оснивач, остварују сарадњу и удружују се са другим јединицама локалне самоуправе и њеним органима и службама у областима од заједничког интереса и ради њиховог остваривања могу удруживати средства и образовати заједничке органе, предузећа, установе и друге организације и установе, у складу са законом и статутом. Сарадња јединица локалне самоуправе подразумева и уступање обављања појединих послова из оквира изворних надлежности другој јединици локалне самоуправе или предузећу, установи и другој организацији чији је она оснивач.
Две или више јединица локалне самоуправе могу предложити министарству надлежном за локалну самоуправу заједничко извршавање одређених поверених послова, у складу са законом којим се уређује државна управа и уредбом Владе којом се уређују ближи услови и начин заједничког извршавања поверених послова.
Јединице локалне самоуправе могу остваривати сарадњу у областима од заједничког интереса са јединицама локалне самоуправе у другим државама, у оквиру утврђене политике Републике Србије, уз поштовање територијалног јединства и правног поретка Републике Србије, у складу са Уставом и законом.
Ради унапређења развоја локалне самоуправе, њене заштите и остваривања заједничких интереса, јединице локалне самоуправе могу оснивати своје асоцијације. Асоцијације јединица локалне самоуправе заступају интересе свог чланства пред државним органима, а посебно у поступку доношења закона и других аката од значаја за заштиту, унапређење и финансирање локалне самоуправе, као и других прописа од значаја за остваривање послова јединице локалне самоуправе.
X. УСТАВНОСТ И ЗАКОНИТОСТ
1. Хијерархија домаћих и међународних општих правних аката
Правни поредак Републике Србије је јединствен. Устав је највиши правни акт Републике Србије. Сви закони и други општи акти донети у Републици Србији морају бити сагласни са Уставом. 
Потврђени међународни уговори и општеприхваћена правила међународног права део су правног поретка Републике Србије. Потврђени међународни уговори не смеју бити у супротности са Уставом.
Закони и други општи акти донети у Републици Србији не смеју бити у супротности са потврђеним међународним уговорима и општеприхваћеним правилима међународног права. 
2. Хијерархија домаћих општих правних аката
Сви подзаконски општи акти Републике Србије, општи акти организација којима су поверена јавна овлашћења, политичких странака, синдиката и удружења грађана и колективни уговори морају бити сагласни закону.
Статути, одлуке и сви други општи акти аутономних покрајина и јединица локалне самоуправе морају бити сагласни са законом. 
Сви општи акти аутономних покрајина и јединица локалне самоуправе морају бити сагласни њиховим статутима. 
3. Објављивање закона и других општих аката 
Закони и сви други општи акти објављују се пре ступања на снагу.
Устав, закони и подзаконски општи акти Републике Србије објављују се у републичком службеном гласилу (у „Службеном гласнику Републике Србије“), а статути, одлуке и други општи акти аутономних покрајина објављују се у покрајинском службеном гласилу. Статути и општи акти јединица локалне самоуправе објављују се у локалним службеним гласилима.
Закони и други општи акти ступају на снагу најраније осмог дана од дана објављивања и могу да ступе на снагу раније само ако за то постоје нарочито оправдани разлози, утврђени приликом њиховог доношења. Пословником Народне скупштине предвиђено је да образложење предлога закона садржи, између осталог, и разлоге због којих се предлаже да закон ступи на снагу пре осмог дана од дана објављивања у „Службеном гласнику Републике Србије“ (ако је предлогом закона предвиђено да закон ступи на снагу раније од осмог дана од дана објављивања). Приликом одлучивања о предлогу закона, ако је предлогом закона предвиђено да закон ступи на снагу раније од осмог дана од дана објављивања, Народна скупштина ће посебно одлучити да ли за то постоје нарочито оправдани разлози. 
4. Забрана повратног дејства закона и других општих аката
По Уставу, закони и сви други општи акти не могу имати повратно дејство. Према томе, одредбе закона и других општих аката не могу се примењивати на ситуације које су настале пре њиховог ступања на снагу. Забрана повратног дејства закона и других општих аката (забрана ретроактивности) једна је од битних гаранција правне сигурности, заштите људских права и остваривања начела владавине права. 
Док подзаконски и други општи акти уопште не могу имати повратно дејство, Устав предвиђа два изузетка од забране повратног дејства закона.
Изузетно, само поједине одредбе закона могу имати повратно дејство, ако то налаже општи интерес утврђен при доношењу закона. Пословником Народне скупштине предвиђено је да образложење предлога закона садржи, између осталог, и општи интерес због којег се предлаже повратно дејство, ако предлог закона садржи одредбе с повратним дејством. Приликом одлучивања о предлогу закона, када предлог закона садржи одредбе за које се предвиђа повратно дејство, Народна скупштина ће посебно одлучити да ли за то дејство постоји општи интерес. 
Одредба кривичног закона може имати повратно дејство само ако је блажа за учиниоца кривичног дела. Полазећи од овог опредељења Устава, Кривични законик предвиђа да се на учиниоца кривичног дела примењује закон који је важио у време извршења кривичног дела, али, ако је после извршења кривичног дела закон измењен, једном или више пута, примениће се закон који је најблажи за учиниоца.
5. Законитост управе
Појединачни акти и радње државних органа, организација којима су поверена јавна овлашћења, органа аутономних покрајина и јединица локалне самоуправе морају бити засновани на закону.
Законитост коначних појединачних аката којима се одлучује о праву, обавези или на закону заснованом интересу подлеже преиспитивању пред судом у управном спору, ако у одређеном случају законом није предвиђена другачија судска заштита.
6. Језик поступка
Свако има право да користи свој језик у поступку пред судом, другим државним органом или организацијом која врши јавна овлашћења, када се решава о његовом праву или обавези.
Незнање језика на коме се поступак води не сме бити сметња за остваривање и заштиту људских и мањинских права. 
7. Ванредно стање
Када јавна опасност угрожава опстанак државе или грађана, Народна скупштина, већином гласова свих народних посланика, проглашава ванредно стање. 
Закон о одбрани дефинише ванредно стање као стање јавне опасности у којем је угрожен опстанак државе или грађана, а последица је војних или невојних изазова, ризика и претњи безбедности. Народна скупштина доноси одлуку о проглашењу ванредног стања када на основу заједничког предлога председника Републике и Владе утврди да су за то испуњени услови. Заједнички предлог председника Републике и Владе за проглашење ванредног стања утврђује се на основу процене ризика и претњи по безбедност Републике Србије и њених грађана. Та процена, коју министар одбране истовремено доставља председнику Републике и председнику Владе, садржи оцену угрожености и последице које су услед тога наступиле или могу наступити.
Проглашење ванредног стања може се предложити и на делу територије Републике Србије. Одлуком о проглашењу ванредног стања утврђује се подручје Републике Србије на којем се проглашава ванредно стање, ако се оно проглашава на делу угрожене територије Републике Србије.
Када престану услови због којих је проглашено ванредно стање, председник Републике и председник Владе подносе Народној скупштини предлог за доношење одлуке о укидању ванредног стања. 
Одлука о ванредном стању важи најдуже 90 дана. По истеку овог рока, Народна скупштина одлуку о ванредном стању може продужити за још 90 дана, већином од укупног броја народних посланика.
За време ванредног стања, Народна скупштина се састаје без посебног позива и не може бити распуштена.
Проглашавајући ванредно стање, Народна скупштина може прописати мере којима се одступа од Уставом зајемчених људских и мањинских права.
Кад Народна скупштина није у могућности да се састане, одлуку о проглашењу ванредног стања доносе заједно председник Републике, председник Народне скупштине и председник Владе, под истим условима као и Народна скупштина.
Кад Народна скупштина није у могућности да се састане, мере којима се одступа од људских и мањинских права може прописати Влада, уредбом, уз супотпис председника Републике.
Мере одступања од људских и мањинских права које пропишу Народна скупштина или Влада важе најдуже 90 дана, а по истеку овог рока могу се обновити под истим условима.
Кад одлуку о ванредном стању није донела Народна скупштина, Народна скупштина је потврђује у року од 48 сати од њеног доношења, односно чим буде у могућности да се састане. Ако Народна скупштина не потврди ову одлуку, одлука престаје да важи завршетком прве седнице Народне скупштине одржане по проглашењу ванредног стања.
Кад мере којима се одступа од људских и мањинских права није прописала Народна скупштина, Влада је дужна да уредбу о мерама 
одступања од људских и мањинских права поднесе на потврду Народној скупштини у року од 48 сати од њеног доношења, односно чим Народна скупштина буде у могућности да се састане. У супротном, мере одступања престају да важе 24 сата од почетка прве седнице Народне скупштине одржане по проглашењу ванредног стања.
8. Ратно стање
Ратно стање проглашава Народна скупштина.
Закон о одбрани дефинише ратно стање као стање опасности у којем је оружаним деловањем споља угрожена сувереност, независност и територијална целовитост земље, односно мир у региону, које захтева мобилизацију снага и средстава за одбрану. Народна скупштина доноси одлуку о проглашењу ратног стања када на основу заједничког предлога председника Републике и Владе утврди да су за то испуњени услови. Заједнички предлог председника Републике и Владе за проглашење ратног стања утврђује се на основу процене ризика и претњи по безбедност Републике Србије и њених грађана. Та процена, коју министар одбране истовремено доставља председнику Републике и председнику Владе, садржи оцену угрожености и последице које су услед тога наступиле или могу наступити.
Кад Народна скупштина није у могућности да се састане, одлуку о проглашењу ратног стања доносе заједно председник Републике, председник Народне скупштине и председник Владе.
Проглашавајући ратно стање Народна скупштина може прописати мере којима се одступа од Уставом зајемчених људских и мањинских права.
Кад Народна скупштина не може да се састане, мере одступања од Уставом зајемчених људских и мањинских права заједно утврђују председник Републике, председник Народне скупштине и председник Владе.
Све мере прописане у периоду ратног стања потврђује Народна скупштина кад буде у могућности да се састане.
9. Одступања од људских и мањинских права 
у ванредном и ратном стању
Треба имати у виду да је Уставом утврђено да су, по проглашењу ванредног или ратног стања, дозвољена одступања од људских и мањинских права зајемчених Уставом, али само у обиму у којем је то неопходно. Мере одступања од људских и мањинских права не смеју да доведу до разликовања на основу расе, пола, језика, вероисповести, националне припадности или друштвеног порекла. Ове мере престају да важе престанком ванредног или ратног стања. 
Мере одступања ни у ком случају нису дозвољене у погледу права зајемчених у чл. 23, 24, 25, 26, 28, 32, 34, 37, 38, 43, 45, 47, 49, 62, 63, 64. и 78. Устава. То су следећа права: право на достојанство и слободан развој личности; право на живот; право на неповредивост физичког и психичког интегритета; забрана ропства, положаја сличног ропству и принудног рада; право лица лишеног слободе да се према њему поступа човечно и с уважавањем достојанства његове личности, уз забрану сваког насиља и изнуђивања исказа; право на правично суђење; право на правну сигурност у казненом праву; право на правну личност; право на држављанство; слобода мисли, савести и вероисповести; право на приговор савести; слобода изражавања националне припадности; забрана изазивања расне, националне и верске мржње; право на закључење брака и равноправност супружника; слобода одлучивања о рађању; права детета; забрана насилне асимилације. 
XI. ПРОМЕНА УСТАВА
Устав Републике Србије из 2006. године припада категорији чврстих устава. То значи да се мења по сложенијем поступку од поступка по којем се доносе закони.
Устав Републике Србије не прави разлику између поступка за промену устава и поступка за доношење новог устава. Поступак за промену Устава, који је уређен Уставом Републике Србије, односи се и на промену важећег устава и на евентуално доношење новог устава. 
Поступак за промену Устава Републике Србије одвија се у две фазе.
Прва фаза обухвата подношење и усвајање предлога за промену Устава.
Предлог за промену Устава може поднети најмање једна трећина од укупног броја народних посланика, председник Републике, Влада и најмање 150.000 бирача. 
Устав не утврђује садржину предлога за промену Устава. По природи ствари, у том предлогу би требало да се означе одредбе Устава чија промена се предлаже и одреди правац њихове промене (у случају да се предлаже промена Устава), односно, ако се предлаже доношење новог устава – у предлогу би требало навести разлоге за доношење новог устава и основна начела на којима би се тај устав заснивао. По Пословнику Народне скупштине, предлог за промену Устава подноси се у писменом облику, с образложењем.
О предлогу за промену Устава одлучује Народна скупштина, а предлог се усваја двотрећинском већином од укупног броја народних посланика.
Ако не буде постигнута потребна већина, промени Устава по питањима садржаним у поднетом предлогу који није усвојен не може се приступити у наредних годину дана.
Ако Народна скупштина усвоји предлог за промену Устава, приступа се изради, односно разматрању акта о промени Устава.
Израда и усвајање акта о промени Устава представља другу фазу у поступку промене Устава. По Пословнику Народне скупштине, предлог акта о промени Устава припрема Одбор за уставна питања и законодавство. (Одбор за уставна питања и законодавство један је од одбора Народне скупштине. Одбори су стална радна тела Народне скупштине.) 
Народна скупштина усваја акт о промени Устава двотрећинском већином од укупног броја народних посланика и може одлучити да га и грађани потврде на републичком референдуму (то је факултативни уставотворни референдум). С тим у вези, Пословник Народне скупштине предвиђа да у случају да Устав не утврђује обавезу потврђивања акта о промени Устава на републичком референдуму, Народна скупштина може да донесе одлуку о расписивању референдума ради потврђивања тог акта, на предлог Уставом овлашћеног предлагача за промену Устава, двотрећинском већином гласова од укупног броја народних посланика.
Народна скупштина је дужна да акт о промени Устава стави на републички референдум ради потврђивања (то је обавезни уставотворни референдум), ако се промена Устава односи на преамбулу Устава, начела Устава, људска и мањинска права и слободе, уређење власти, проглашавање ратног и ванредног стања, одступање од људских и мањинских права у ванредном и ратном стању или поступак за промену Устава. 
Када се акт о промени Устава стави на потврђивање, грађани се на референдуму изјашњавају најкасније у року од 60 дана од дана усвајања акта о промени Устава. Промена Устава је усвојена ако је за промену на референдуму гласала већина изашлих бирача.
Акт о промени Устава који је потврђен на републичком референдуму ступа на снагу када га прогласи Народна скупштина. 
Ако Народна скупштина не одлучи да акт о промени Устава стави на потврђивање (то може бити само у случају кад Устав не утврђује обавезу потврђивања акта о промени Устава на републичком референдуму), промена Устава је усвојена изгласавањем у Народној скупштини, а акт о промени Устава ступа на снагу када га прогласи Народна скупштина.
Устав не може бити промењен за време ратног или ванредног стања.
За спровођење промене Устава доноси се уставни закон. Уставни закон се доноси двотрећинском већином од укупног броја народних посланика. По Пословнику Народне скупштине, предлог уставног закона за спровођење промене Устава припрема Одбор за уставна питања и законодавство. 
Уставним законом за спровођење Устава Републике Србије из 2006. године била су уређена питања везана за прелазак са старог на нови уставни систем, односно за превођење правног система Републике Србије из режима Устава из 1990. године у режим Устава из 2006. године, и то тако што су били утврђени рокови за избор и конституисање републичких органа по новом уставу, рокови и начин за усаглашавање појединих сегмената правног система доношењем одговарајућих закона (укључујући и продужење важења постојећих законских решења до доношења нових закона, усаглашених са новим уставом), а била су уређена и друга питања неопходна за пуну примену новог устава.
 XII. СПРЕЧАВАЊЕ СУКОБА ИНТЕРЕСА 
Забрана сукоба интереса. Уставом је утврђено да нико не може вршити државну или јавну функцију која је у сукобу са његовим другим функцијама, пословима или приватним интересима, као и то да се постојање сукоба интереса и одговорност при његовом решавању одређују Уставом и законом.
Правила у вези са спречавањем сукоба интереса при вршењу јавних функција. Законом о Агенцији за борбу против корупције уређена су правила у вези са спречавањем сукоба интереса при вршењу јавних функција. По том закону, сукоб интереса је ситуација у којој функционер има приватни интерес који утиче, може да утиче или изгледа као да утиче на поступање функционера у вршењу јавне функције односно службене дужности, на начин који угрожава јавни интерес. 
Функционер је свако изабрано, постављено или именовано лице у органе Републике Србије, аутономне покрајине, јединице локалне самоуправе и органе јавних предузећа и привредних друштава, установа и других организација чији је оснивач, односно члан Република Србија, аутономна покрајина, јединица локалне самоуправе, као и свако друго лице које бира Народна скупштина. 
Јавна функција је функција у органима Републике Србије, аутономне покрајине, јединице локалне самоуправе, органима јавних предузећа и привредних друштава, установа и других организација чији је оснивач, односно члан Република Србија, аутономна покрајина, јединица локалне самоуправе, као и функција других лица које бира Народна скупштина, а подразумева овлашћења руковођења, одлучивања, односно доношења општих или појединачних аката. 
Функционер је дужан да јавну функцију врши тако да јавни интерес не подреди приватном. Он је дужан да се придржава прописа који уређују његова права и обавезе и да ствара и одржава поверење грађана у савесно и одговорно вршење јавне функције. 
Функционер је дужан да избегава стварање односа зависности према лицу које би могло да утиче на његову непристрасност у вршењу јавне функције, а у случају да не може да избегне такав однос или такав однос већ постоји, да учини све што је потребно ради заштите јавног интереса. Он не сме да користи јавну функцију за стицање било какве користи или погодности за себе или повезано лице.
Повезано лице је супружник или ванбрачни партнер функционера, крвни сродник функционера у правој линији, односно у побочној линији закључно са другим степеном сродства, усвојитељ или усвојеник функционера, као и свако друго правно или физичко лице које се према другим основама и околностима може оправдано сматрати интересно повезаним са функционером. 
Врсте сукоба интереса у вршењу јавне функције. Пре него што се размотре врсте сукоба интереса у вршењу јавне функције, треба направити разлику између сукоба интереса и корупције. По Закону о Агенцији за борбу против корупције, корупција је однос који се заснива злоупотребом службеног, односно друштвеног положаја или утицаја, у јавном или приватном сектору, с циљем стицања личне користи или користи за другога.
Сукоб интереса, дакле, није исто што и корупција, али су друштвени узроци који доводе до појаве сукоба интереса и корупције међусобно повезани. Сукоб интереса обично претходи корупцији, али сукоб интереса не подразумева неминовно постојање корупције. На пример, функционер који учествује у доношењу одлуке у вези са којом има приватни интерес може поступати поштено и у складу са законом, па у његовом поступању нема корупције. Сукоб интереса је, дакле, ситуација, а не радња, па се функционер може наћи у сукобу интереса, а да се у ствари не понаша коруптивно. 
Могуће је разликовати три врсте сукоба интереса у вршењу јавне функције: стварни сукоб интереса (функционер има приватни интерес који утиче на поступање функционера); потенцијални сукоб интереса (функционер има приватни интерес који у будућности може да утиче на поступање функционера); претпостављени сукоб интереса (функционер има приватни интерес који изгледа као да утиче на поступање функционера). 
Код стварног сукоба интереса, функционер има приватни интерес који директно утиче на његово поступање, па присуство одређених околности несумњиво указује на могућност занемаривања јавног интереса ради остваривања приватног. То је, на пример, ситуација када функционер одлучује да ли ће се уговор закључити са фирмом чији је власник његов блиски рођак или са неком другом фирмом. Стварни сукоб интереса назива се и постојећим сукобом интереса или актуелним сукобом интереса, јер подразумева да функционер поступа у ситуацији која се са сигурношћу може означити као сукоб интереса, односно да се сукоб интереса управо догађа.
У случају потенцијалног сукоба интереса, до одлучивања још није дошло, функционер још увек није предузео никакву радњу, али се налази у ситуацији у којој има приватни интерес који може у будућности да утиче на његово поступање, односно у ситуацији која у будућности може да прерасте у стварни сукоб интереса. Потенцијални сукоб интереса се назива и будући сукоб интереса или претећи сукоб интереса. 
Претпостављени сукоб интереса представља ситуацију у којој функционер има приватни интерес који изгледа као да утиче на поступање функционера, односно ситуацију у којој се чини да приватни интерес функционера може да утиче на његово поступање. Овај сукоб интереса, дакле, подразумева ситуацију у којој се може претпоставити да приватни интерес функционера може утицати на његово поступање – без обзира на то да ли је то заиста тако. 
Агенција за борбу против корупције. Државни орган који решава о сукобу интереса – тако што одлучује да ли постоји повреда правила у вези са спречавањем сукоба интереса при вршењу јавних функција која су прописана Законом о Агенцији за борбу против корупције и тако што изриче мере у складу са тим законом − јесте Агенција за борбу против корупције. 
Агенција за борбу против корупције (у даљем тексту: Агенција) јесте самосталан и независан државни орган. За обављање послова из своје надлежности Агенција је одговорна Народној скупштини. 
У поступку пред Агенцијом који није уређен Законом о Агенцији за борбу против корупције, сходно се примењују одредбе закона који уређује општи управни поступак. Средства за рад и функционисање Агенције обезбеђују се у буџету Републике Србије, на предлог Агенције, као и из других извора, у складу са законом. 
Агенција има својство правног лица. Седиште Агенције је у Београду. Агенција може да образује организационе јединице изван седишта. Те организационе јединице немају својство правног лица. 
Надлежност Агенције. Агенција: надзире спровођење Националне стратегије за борбу против корупције, акционог плана за примену те стратегије и секторских акционих планова; покреће поступак и изриче мере због повреде Закона о Агенцији за борбу против корупције; решава о сукобу интереса; даје мишљења и упутства за спровођење Закона о Агенцији за борбу против корупције; даје иницијативе за измену и доношење прописа у области борбе против корупције; даје мишљења у вези са применом Националне стратегије за борбу против корупције, акционог плана за примену те стратегије и секторских акционих планова; прати и обавља послове који се односе на организовање координације рада државних органа у борби против корупције; води регистар функционера; води регистар имовине и прихода функционера; пружа стручну помоћ у области борбе против корупције; сарађује са другим државним органима у припреми прописа у области борбе против 
корупције; даје смернице за израду планова интегритета у јавном и приватном сектору; сарађује са научним организацијама и организацијама цивилног друштва у спровођењу активности превенције корупције; уводи и спроводи програме обуке о корупцији; поступа по представкама правних и физичких лица; организује истраживања, прати и анализира статистичке и друге податке о стању корупције; у сарадњи са надлежним државним органима прати међународну сарадњу у области борбе против корупције; обавља и друге послове одређене законом. 
У обављању послова из свог делокруга Агенција сарађује са државним органима и организацијама, органима територијалне аутономије и локалне самоуправе, јавним службама и другим правним лицима. Државни органи и организације, органи територијалне аутономије и локалне самоуправе, јавне службе и друга правна лица која врше јавна овлашћења дужни су да на захтев Агенције, у року од 15 дана, доставе сва документа и информације које су Агенцији потребне за обављање послова из њене надлежности. Обавезу достављања докумената и информација имају и друга правна лица која имају обавезе одређене Националном стратегијом за борбу против корупције, акционим планом за примену те стратегије и секторским акционим 
плановима. 
Агенција је дужна да поднесе годишњи извештај о раду Народној скупштини, најкасније до 31. марта текуће године за претходну годину. Агенција може да подноси и ванредне извештаје о раду на захтев Народне скупштине, односно по сопственој иницијативи. Наведене извештаје Агенција доставља и Влади. 
Органи Агенције. Органи Агенције су Одбор и директор. 
Одбор Агенције бира и разрешава директора Агенције, одлучује по жалбама на одлуке директора којима се изричу мере у складу са Законом о Агенцији за борбу против корупције и врши друге послове одређене тим законом. 
Одбор Агенције има девет чланова. Чланове Одбора Агенције бира Народна скупштина на предлог: 1) Административног одбора Народне скупштине; 2) председника Републике; 3) Владе; 4) Врховног касационог суда; 5) Државне ревизорске институције; 6) Заштитника грађана и Повереника за информације од јавног значаја и заштиту података о личности, путем заједничког договора; 7) Социјално-економског савета; 8) Адвокатске коморе Србије; 9) удружења новинара у Републици Србији, путем заједничког договора. Кандидат за члана Одбора Агенције кога предложе Адвокатска комора Србије, односно удружења новинара у Републици Србији, може да буде из редова предлагача. Мандат члана Одбора Агенције траје четири године. Исто лице може да буде изабрано за члана Одбора Агенције највише два пута. Одбор Агенције одлучује већином гласова свих чланова. Радом Одбора Агенције руководи председник, кога између себе бирају чланови Одбора Агенције. 
 Директор представља Агенцију, руководи њеним радом, организује и обезбеђује законито и ефикасно обављање послова Агенције, доноси одлуке о повреди Закона о Агенцији за борбу против корупције и изриче мере, даје мишљења и упутства за спровођење Закона о Агенцији за борбу против корупције, доноси опште и појединачне акте, одлучује о правима, обавезама и одговорностима запослених у Агенцији, спроводи одлуке Одбора Агенције и врши друге послове одређене законом. Директор се бира на јавном конкурсу, који расписује Одбор Агенције. Мандат директора траје пет година. Исто лице може да буде изабрано за директора највише два пута.
Агенција има заменика директора, који се бира на јавном конкурсу. Директор бира заменика директора између три предложена кандидата са листе коју утврди Одбор Агенције. Заменик директора обавља послове у оквиру овлашћења које му одреди директор. 
Стручна служба Агенције. Агенција има стручну службу којом руководи директор Агенције. На унутрашње уређење и систематизацију радних места у стручној служби Агенције примењују се начела за унутрашње уређење и систематизацију радних места у министарствима и посебним организацијама, осим уколико обављање одређених послова у Агенцији не захтева другачији начин организовања. Правилник о унутрашњем уређењу и систематизацији радних места у стручној служби Агенције доноси директор, по прибављеном мишљењу Одбора Агенције, уз сагласност одбора Народне скупштине надлежног за управу.
На запослене у стручној служби Агенције примењују се прописи о државним службеницима и намештеницима. Директор може да донесе посебан кодекс понашања запослених у стручној служби Агенције.
Забрана вршења друге јавне функције. Функционер може да врши само једну јавну функцију, осим ако је законом и другим прописом обавезан да врши више јавних функција. Изузетно, функционер може да врши другу јавну функцију, на основу сагласности Агенције. Функционер изабран на јавну функцију непосредно од грађана може, без сагласности Агенције, да врши више јавних функција на које се бира непосредно од грађана, осим у случајевима неспојивости утврђених Уставом. 
Вршење функција у политичкој странци, односно политичком субјекту. Функционер може да врши функцију у политичкој странци и да учествује у њеним активностима ако то не угрожава вршење јавне функције и ако то није законом забрањено. 
Функционер не може да користи јавне ресурсе и скупове на којима учествује и сусрете које има у својству функционера за промоцију политичких странака, односно политичких субјеката. Изузетно, функционер може да користи јавне ресурсе ради заштите личне безбедности, уколико је таква употреба јавних ресурса уређена прописима из те области или одлуком служби које се старају о безбедности функционера.
Обављање другог посла или делатности. Функционер не може да обавља други посао или делатност за време вршења јавне функције која захтева рад са пуним радним временом или стални рад. Изузетно, функционер може да се бави научноистраживачким радом, наставном, културно-уметничком, хуманитарном и спортском делатношћу, без сагласности Агенције, ако тиме не угрожава непристрасно вршење и углед јавне функције. Агенција може, на захтев функционера, да да сагласност за обављање и других послова, односно делатности. 
Обављање другог посла или делатности у време ступања на јавну функцију. Функционер који у тренутку ступања на јавну функцију обавља други посао или делатност дужан је да у року од 15 дана од дана ступања на јавну функцију обавести Агенцију о обављању тог посла или делатности. Агенција, по пријему обавештења, утврђује да ли се обављањем посла, односно делатности угрожава непристрасно вршење јавне функције, односно да ли то представља сукоб интереса.
Обавеза пријављивања о постојању сукоба интереса. Функционер је дужан да, приликом ступања на дужност и током вршења јавне функције, у року од осам дана, писмено обавести непосредно претпостављеног и Агенцију о сумњи у постојање сукоба интереса или о сукобу интереса који он или са њим повезано лице има. Ако Агенција утврди да постоји сукоб интереса, о томе обавештава функционера и орган у коме он врши јавну функцију и предлаже мере за отклањање сукоба интереса. 
Забрана оснивања привредног друштва или јавне службе за време вршења јавне функције. Чланство у удружењу и органима удружења. Функционер чија јавна функција захтева рад са пуним радним временом или стални рад, за време вршења јавне функције, не може да оснује привредно друштво, односно јавну службу, нити да започне обављање самосталне делатности, у смислу закона којим се уређује предузетништво. 
Функционер чија јавна функција захтева рад са пуним радним временом или стални рад не може да врши функцију управљања, надзора или заступања приватног капитала у привредном друштву, приватној установи или другом приватном правном лицу. Изузетно, функционер може да врши функцију у органу струковног удружења. Функционер може да буде члан органа других удружења уколико Агенција не утврди да постоји сукоб интереса.
Пренос управљачких права за време вршења јавне функције. Функционер је дужан да у року од 30 дана од избора, постављења или именовања, пренесе своја управљачка права у привредном друштву на правно или физичко лице које није повезано лице, да их оно, у своје име, а за рачун функционера, врши до престанка јавне функције. 
Функционер не сме лицу на које је пренео управљачка права, односно другом лицу које врши управљачка права у привредном 
друштву, да даје обавештења, упутства и налоге, нити сме на други начин преко њега да утиче на вршење права и обавеза у привредном друштву. Функционер има право да се обавештава о пословању привредног друштва.
Изузетно, функционер који поседује удео у привредном друштву до 3% није дужан да пренесе своја управљачка права на друго правно или физичко лице. 
Забрана заснивања радног односа или пословне сарадње по престанку јавне функције. Функционер коме је престала јавна функција, две године по престанку функције не може да заснује радни однос, односно пословну сарадњу са правним лицем, предузетником или међународном организацијом која обавља делатности у вези са функцијом коју је функционер вршио, осим по добијеној сагласности Агенције. Ова забрана не односи се на функционера изабраног непосредно од грађана.
Обавеза пријављивања имовине функционера. Функционер је дужан да у року од 30 дана од дана избора, постављења или именовања поднесе Агенцији извештај о својој имовини и приходима, односно праву коришћења стана за службене потребе и о имовини и приходима супружника или ванбрачног партнера, као и малолетне деце уколико живе у истом породичном домаћинству, на дан избора, постављења или именовања. 
Функционер је дужан да поднесе извештај најкасније до 31. јануара текуће године са стањем на дан 31. децембра претходне године, уколико је дошло до битних промена у односу на податке из претходно поднетог извештаја. Функционер коме је престала јавна функција дужан је да поднесе извештај о битним променама у односу на податке из претходно поднетог извештаја једном годишње и у наредне две године по престанку јавне функције. 
Наведене обавезе у погледу подношења извештаја о имовини не примењују се на функционера који је одборник, односно члан управног и надзорног одбора јавног предузећа, установе и друге организације чији је оснивач општина или град, нити на функционера који је члан управног и надзорног одбора јавног предузећа, установе и друге организације чији је оснивач Република, аутономна покрајина или град Београд, ако не прима накнаду по основу чланства. Изузетно, Агенција може да затражи и од ових функционера да поднесу извештај.
Поклони. Функционер не сме да прими поклон у вези с вршењем јавне функције, изузев протоколарног или пригодног поклона, али ни тада ако је у новцу и хартијама од вредности. 
У смислу Закона о Агенцији за борбу против корупције, поклон је новац, ствар, право и услуга извршена без одговарајуће накнаде и свака друга корист која је дата функционеру или повезаном лицу у вези с вршењем јавне функције. Протоколарни поклон је поклон који 
функционер прими од стране државе, њеног органа или организације, међународне организације или страног правног лица, који је примљен приликом службене посете или у другим сличним приликама. 
Функционер је дужан да протоколарни поклон преда органу надлежном за поступање са имовином у јавној својини, изузев ако вредност поклона не прелази 5% просечне месечне зараде без пореза и доприноса у Републици Србији. Функционер не сме да задржи пригодни поклон чија вредност прелази 5% просечне месечне зараде без пореза и доприноса у Републици Србији, односно пригодне поклоне примљене у току календарске године чија укупна вредност прелази износ од једне просечне месечне зараде без пореза и доприноса у Републици Србији. 
Функционер коме је понуђен поклон који не сме да прими, дужан је да понуду одбије и да саопшти поклонодавцу да поклон, ако га прими, постаје јавна својина. Функционер је дужан да у најкраћем року поднесе писмени извештај о овом случају непосредно претпостављеном и Агенцији. Ако функционер није могао да одбије пријем поклона, дужан је да поклон преда органу надлежном за поступање са имовином у јавној својини. 
Функционер је дужан да о сваком поклону у вези са вршењем јавне функције обавести државни или други орган, организацију или јавну службу у којој врши јавну функцију. 
План интегритета. План интегритета садржи мере правне и практичне природе којима се спречавају и отклањају могућности за настанак и развој корупције, а нарочито: оцену изложености институције корупцији; податке о лицу одговорном за план интегритета; опис процеса рада, начина одлучивања и утврђивање послова који су нарочито подложни корупцији, као и послова или делатности, односно функције које функционер не може да обавља за време вршења јавне функције и начин њихове контроле; превентивне мере за смањење корупције; друге делове плана дефинисане у смерницама за израду и спровођење плана интегритета, које израђује и објављује Агенција. План интегритета доносе државни органи и организације, органи територијалне аутономије и локалне самоуправе, јавне службе и јавна предузећа. 
Превенција корупције. Агенција надзире спровођење Националне стратегије за борбу против корупције, акционог плана за примену те стратегије и секторских акционих планова. Ради спровођења наведене стратегије, Агенција може да подноси иницијативе за измену прописа и даје предлоге за спровођење мера из акционог плана за примену те стратегије и секторских акционих планова. 
У обављању послова из свог делокруга, Агенција сарађује са научним организацијама, средствима јавног информисања и удружењима. Сарадња се односи на заједничке активности у спровођењу Националне стратегије за борбу против корупције, акционог плана за примену те стратегије и секторских акционих планова, програма обуке, анализирању стања корупције, спровођењу медијских кампања и других активности од значаја за превентивну борбу против корупције. 
Агенција може да учествује у припремању, односно да припрема програме обуке о борби против корупције у државним органима и организацијама, територијалној аутономији и локалној самоуправи, јавним службама и другим правним лицима. 
Агенција прима представке правних и физичких лица, у оквиру своје надлежности. Агенција не поступа по анонимним представкама. Агенција је дужна да одговори подносиоцу представке о исходу поступка по представци.
Агенција организује истраживања о стању корупције и борби против корупције, прати и анализира статистичке податке, обавља друге анализе и истраживања и предлаже измене начина вођења статистичких података од значаја за праћење стања корупције. 
Агенција у сарадњи са надлежним државним органима прати и у случају потребе учествује у координацији међународне сарадње у борби против корупције коју воде државни органи и организације, органи територијалне аутономије и локалне самоуправе. Надлежни државни органи дужни су да обавесте Агенцију о свим пословима међународне сарадње у борби против корупције. 

Извори
1. Устав Републике Србије („Службени гласник РС“, број 98/06)
2. Уставни закон за спровођење Устава Републике Србије („Службени гласник РС“, број 98/06)
3. Закон о Народној скупштини („Службени гласник РС“, број 9/10)
4. Пословник Народне скупштине („Службени гласник РС“, број 20/12 – пречишћен текст) 
5. Закон о избору народних посланика („Службени гласник РС“, бр. 35/00, 57/03 – УС, 72/03 – др. закон, 18/04, 85/05 – др. закон, 101/05 – др. закон, 104/09 – др. закон, 28/11 – УС, 36/11, 12/20 и 68/20)
6. Закон о председнику Републике („Службени гласник РС“, број 111/07)
7. Закон о избору председника Републике („Службени гласник РС“, бр. 111/07 и 104/09 – др. закон)
8. Закон о јединственом бирачком списку („Службени гласник РС“, бр. 104/09 и 99/11)
9. Закон о референдуму и народној иницијативи („Службени гласник РС“, бр. 48/94 и 11/98)
10. Закон о Влади („Службени гласник РС“, бр. 55/05, 71/05 – исправка, 101/07, 65/08, 16/11, 68/12 – УС, 72/12, 7/14 – УС, 44/14 и 30/18 – др. закон)
11. Закон о државној управи („Службени гласник РС“, бр. 79/05, 101/07, 95/10, 99/14, 30/18 – др. закон и 47/18),
12. Закон о правобранилаштву („Службени гласник РС“, број 55/14)
13. Закон о Државној ревизорској институцији („Службени гласник РС“, бр. 101/05, 54/07, 36/10 и 44/18 – др. закон)
14. Закон о Народној банци Србије („Службени гласник РС“, бр. 72/03, 55/04, 85/05 – др. закон, 44/10, 76/12, 106/12, 14/15, 40/15 – УС и 44/18) 
15. Закон о јавној својини („Службени гласник РС“, бр. 72/11, 88/13, 105/14, 104/16 – др. закон, 108/16, 113/17 и 95/18) 
16. Закон о Заштитнику грађана („Службени гласник РС“, бр. 79/05 и 54/07)
17. Закон о Војсци Србије („Службени гласник РС“, бр. 116/07, 88/09, 101/10 – др. закон, 10/15, 88/15 – УС, 36/18 и 94/19)
18. Закон о одбрани („Службени гласник РС“, бр. 116/07, 88/09, 88/09 – др. закон, 104/09 – др. закон, 10/15 и 36/18)
19. Закон о војној, радној и материјалној обавези („Службени гласник РС“, бр. 88/09, 95/10 и 36/18)
20. Закон о цивилној служби („Службени гласник РС“, број 88/09)
21. Одлука о обустави обавезе служења војног рока („Службени гласник РС“, број 95/10)
22. Закон о уређењу судова („Службени гласник РС“, бр. 116/08, 104/09, 101/10, 31/11 – др. закон, 78/11 – др. закон, 101/11, 101/13, 40/15 – др. закон, 106/15, 13/16, 108/16, 113/17, 65/18 – УС, 87/18 и 88/18 − УС) 
23. Закон о судијама („Службени гласник РС“, бр. 116/08, 58/09 – УС, 104/09, 101/10, 8/12 – УС, 121/12, 124/12 – УС, 101/13, 111/14 – УС, 117/14, 40/15, 63/15 – УС, 106/15, 63/16 – УС и 47/17)
24. Закон о Високом савету судства („Службени гласник РС“, бр. 116/08, 101/10, 88/11 и 106/15)
25. Закон о јавном тужилаштву („Службени гласник РС“, бр. 116/08, 104/09, 101/10, 78/11 – др. закон, 101/11, 38/12 – УС, 121/12, 101/13, 111/14 – УС, 117/14, 106/15 и 63/16 – УС)
26. Закон о Државном већу тужилаца („Службени гласник РС“, бр. 116/08, 101/10, 88/11 и 106/15)
27. Закон о седиштима и подручјима судова и јавних тужилаштава („Службени гласник РС“, број 101/13)
28. Закон о прекршајима („Службени гласник РС“, бр. 65/13, 13/16, 98/16 – УС, 91/19 – др. закон и 91/19)
29. Судски пословник („Службени гласник РС“, бр. 110/09, 70/11, 19/12, 89/13, 96/15, 104/15, 113/15 – исправка, 39/16, 56/16, 77/16, 16/18, 78/18, 43/19 и 93/19)
30. Закон о Уставном суду („Службени гласник РС“, бр. 109/07, 99/11, 18/13 – УС, 40/15 – др. закон и 103/15)
31. Закон о територијалној организацији Републике Србије („Службени гласник РС“, бр. 129/07, 18/16, 47/18 и 9/20 – др. закон) 
32. Закон о локалној самоуправи („Службени гласник РС“, број 129/07, 83/14 – др. закон, 101/16 – др. закон и 47/18)
33. Закон о локалним изборима („Службени гласник РС“, бр. 129/07, 34/10 – УС, 54/11, 12/20, 16/20 – аутентично тумачење и 68/20)
34. Закон о главном граду („Службени гласник РС“, бр. 129/07, 83/14 – др. закон, 101/16 – др. закон и 37/19)
35. Закон о комуналној милицији („Службени гласник РС“, број 49/19)
36. Закон о потврђивању Европске повеље о локалној самоуправи („Службени гласник РС – Међународни уговори“, број 70/07) и Закон о потврђивању Додатног протокола Европској повељи о локалној самоуправи о праву да се учествује у пословима локалних власти („Службени гласник РС – Међународни уговори“, брoj 8/18).
37. Закон о финансирању локалне самоуправе („Службени гласник РС“, бр. 62/06, 47/11, 93/12, 83/16, 104/16 – др. закон и 95/18 – др. закон)
38. Закон о утврђивању надлежности Аутономне покрајине Војводине („Службени гласник РС“, бр. 99/09, 67/12 – УС и 18/20 – др. закон)
39. Статут Аутономне покрајине Војводине („Службени лист Аутономне покрајине Војводине“, број 20/14)
40. Покрајинска скупштинска одлука о избору посланика у Скупштину Аутономне покрајине Војводине („Службени лист Аутономне покрајине Војводине“, бр. 23/14, 12/20, 14/20 – аутентично тумачење и 25/20)
41. Закон о државним и другим празницима у Републици Србији („Службени гласник РС“, бр. 43/01, 101/07 и 92/11)
42. Закон о изгледу и употреби грба, заставе и химне Републике Србије („Службени гласник РС“, број 36/09)
43. Закон о забрани дискриминације („Службени гласник РС“, број 22/09)
44. Закон о слободном приступу информацијама од јавног значаја („Службени гласник РС“, бр. 120/04, 54/07, 104/09 и 36/10)
45. Закон о црквама и верским заједницама („Службени гласник РС“, број 36/06) 
46. Закон о заштити података о личности („Службени гласник РС“, број 87/18) 
47. Закон о Агенцији за борбу против корупције („Службени гласник РС“, бр. 97/08, 53/10, 66/11 – УС, 67/13 – УС, 112/13 – аутентично тумачење, 8/15 – УС и 88/19) 
48. Закон о штрајку („Службени лист СРЈ“, број 29/96 и „Службени гласник РС“, бр. 101/05 – др. закон и 103/12 – УС)
49. Кривични законик („Службени гласник РС“, бр. 85/05, 88/05 – исправка, 107/05 – исправка, 72/09, 111/09, 121/12, 104/13, 108/14, 94/16 и 35/19)

СИСТЕМ ДРЖАВНЕ УПРАВЕ

I. ИЗВРШНА ВЛАСТ
1. Појам извршне власти
Једно од основних начела модерног државног уређења је начело поделе власти које подразумева поделу власти на законодавну, извршну и судску власт Подела власти означава такво државно уређење у коме једна власт (законодавна) доноси законе, друга (извршна) извршава те законе, а трећа (судска) решава појединачне спорне случајеве у примени тих закона. Из наведеног следи да је извршна власт у систему савремених државних уређења једна од три гране власти. Извршна власт је власт која извршава законе које донесе законодавна власт. 
Подела власти на три гране власти тековина је француске буржоаске револуције. Подела власти јавила се као неопходност ради заштите „човека и грађанина“ од „ароганције власти“, те ова подела представља заштиту људских права од власти односно злоупотребе власти. Власт по Монтескјеу треба распоредити тако да једна власт контролишу другу. Слобода појединца мора бити заштићена од било које гране власти, односно од било ког појединца коме је поверено вршење власти (монарх, председник државе, председник владе, судија, члан парламента). Монтескје и Лок сматрали су да неминовно, због људске природе временом долази до злоупотребе власти, јер је такво понашања својствено људима. Како би се то спречило, а људска природа се не може тако лако променити, власти се међусобно обуздавају, на тај начин што свака грана власти сопственом снагом и деловањем представља противтежу другој власти. 
Институционално уређење начела поделе власти врши се основним правним актом једне државе, односно у већини држава, Уставом. Основни и најјачи правни акт једне државе садржи, између осталог и начело поделе власти.
У систему поделе власти, за науку, али и праксу, врло је важан однос законодавне и извршне власти, односно да ли постоји равнотежа у односу законодавне и извршне власти или постоји надмоћ једне гране власти на другом. Судска власт је независна у сваком од система организације власти и на њу, формално не могу утицати ни законодавна, ни извршна власт.
У зависности од значаја законодавне и извршне власти коју та власт има у конкретној држави, као и улози парламента (скупштине) и извршне власти (председника државе или владе), у пракси постоји основна подела организације система власти на:
1. председнички систем – јача извршна власт
2. парламентарни систем – јача законодавна власт
3. 
мешовити систем – комбинација председничког и парламентарног система (тзв. полупредседнички систем)
Председнички систем је систем у коме је председник државе (који се обично бира непосредно од стране грађана) као извршни орган власти прилично независан од парламента, као законодавног органа. Формални, највиши органи власти су председник и парламент, али не постоји пуна одговорност извршне према законодавној власти. Председник државе је орган извршне власти, али је такође и шеф државе (највиши представник целе државе према иностранству). Председник бира извршне функционере (министре) и они њему одговарају са свој рад. Може се рећи да у овом систему извршна власт има неформално јачу улогу од законодавне, иако су формално једнаке. Извршна власт не одговара парламенту, али мора поштовати законе које донесе парламент и буџетске оквире које тај парламент усвоји. Одговорност извршне власти постоји у облику политичке, али не и институционалне одговорности. Овај систем организације власти први пут је успостављен у Сједињеним Америчким Државама. На известан начин, начело тројне поделе власти је у потпуности примењено у овом систему.
Парламентарни систем је систем у коме је парламент законодавни орган власти и као такав највиши орган власти. У парламентарном систему постоји одговорност извршне власти према законодавној. Постоје различити модалитети парламентарног система, али у већини држава извршну власт врши колегијални орган – влада, на чијем челу је председник владе. Владу, тј. орган извршне власти бира парламент, а цела влада, али и сваки поједини министар одговорни су парламенту. Владу или појединог министра може сменити парламент. Ово све значи да законодавна власт има и формално јачу улогу од извршне власти. Равнотежа власти у парламентарном систему покушава се 
постићи увођењем уставних могућности да Влада предложи распуштање парламента и расписивање нових избора. Примери парламентарног система су систему у Великој Британији, Немачкој, као и већем броју европских земаља. У Великој Британији, као парламентарној монархији шеф државе је краљица, док у Немачкој шефа државе бира парламент и он нема већа овлашћења.
Мешовити (полупредседнички) систем је систем који представља комбинацију председничког и парламентарног система. Овај систем значајну улогу даје шефу државе (председнику државе или монарху) и шеф државе представља „тас на ваги“ у односу законодавне и извршне власти. Шеф државе представља јединство власти, тј. јединство законодавне и извршне власти. Наиме, у овим државама парламент има јачу улогу од извршне власти – владе, владу бира парламент и постоји одговорност владе према парламенту. Међутим, улога шефа државе је већа него у чисто парламентарном систему. Шеф државе предлаже кандидата за председника владе, односно предлаже владу парламенту, а исто тако може и распустити парламент на захтев владе. Утицај парламента на владу и обратно спроводи се преко шефа државе који може оборити или владу или парламент. Мешовити систем постоји у Француској, Русији, Србији, као и неким азијским и афричким земљама које су биле под утицајем Француске и Русије.
2. Хоризонтална и вертикална подела власти
Хоризонтална подела власти представља поделу власти на истом нивоу (линији -хоризонтали), када се власт дели између државних органа који су у равноправном односу, односно нису подређени једни другима. Хоризонтална подела је подела власти на законодавну, извршну и судску власт.
Вертикална подела власти представља поделу власти између централних и нецентралних органа власти, када се власт дели између органа власти који нису на истом нивоу, већ се више или ниже на лествици власти (вертикали). Вертикална подела је подела власти између републичких органа и општинских органа или подела власти између федеративних органа и органа федералних јединица. Ову поделу власти карактерише однос субординације, односно органи власти коју су више на лествици имају одређена већа права од органа власти који су ниже на лествици и имају право надзора над радом органа који су ниже на лествици.
3. Извршна власт и управa
Постоје различите теоретски прилази у дефинисању појма „управе“, односно у дефинисању међусобног односа појмова „извршна власт“ и „управа“.
Извршна власт је власт која извршава законе које донеси законодавна власт. Кључна реч у овој дефиницији је „ИЗВРШАВАЊЕ“ закона. Када у овој дефиницији извршне власти кажемо да извршна власт извршава „законе“, онда појам закона употребљавамо у најширем смислу тог појма, односно под законом подразумевамо било коју правну норму којом се уређује одређени однос између људи или којом се уводи правило о понашању људи.
Као пример извршавања закона, односно извршавања правне норме, можемо узети правну норму којом се забрањује рад деци. Закон који регулише запошљавање и рад је Закон о раду који је донела Народна скупштина. Правна норма забране дечијег рада налази се у члану 24. Закона о раду и гласи: „Радни однос може да се заснује са лицем које има најмање 15 година живота...“ Истим Законом о раду предвиђено је да надзор над применом тог закона врши инспекција рада, а предвиђене су и казне за оне који поступају супротно одредбама Закона. Поједностављено речено, извршавање правне норме забране дечијег рада у конкретном случају огледа се у томе што је извршна власт дужна да образује орган, у овом случају инспекцију рада и омогући рад овој инспекцији (кроз плате за запослене, канцеларије, и др.) која ће контролисати послодавце да ли запошљавају лица млађа од 15 година.
С друге стране, појам „управе“ чије се дефиниције разликују како у теорији, тако и у пракси, може се посматрати сва два становишта:
1. 
врста државних послова – управни послови које обавља неки орган власти (нпр. инспекцијски послови),
2. 
врста органа која обавља одређене послове извршне власти ( нпр. Управа за ветерину).
Тако се дефиниција управе може поставити полазећи од тога да ли дефинишемо активности (функционална дефиниција) или субјекте који врше активности (организациони дефиниција). У том смислу дефиниција управе може бити: 
1. 
функционална управа је скуп свих послова који се континуирано обављају ради остваривања функција и задатака државе према својим грађанима или према другим земљама. Послови који се обављају су извршавање закона и других прописа, на следећи начин:
– доношење општих и појединачних правних аката,
– вршење материјалних аката и радњи.
Карактеристика ових послова је да се врше уз посредовање државне власти (са или без примене принуде).
2. 
организациону управу чине сви органи власти – државни органи или недржавни органи уколико им држава да овлашћење, који извршавају законе и друге прописе ради остваривања обавеза државе према грађанима и другим државама.
Најопштија дефиниција управе мора у себи садржати и организациони и функционални приступ, па у том смислу управу можемо дефинисати као скуп активности усмерених ка извршавању закона и других прописа и усмерених ка остваривању обавеза државе према њеним грађанима и другим државама, а које активности се састоје од доношења правних аката и вршења материјалних аката и радњи, а врше их субјекти који су организовани ради вршења тих активности. 
Према томе, појам извршне власти и управе нису синоними, тј. не значе исто. Извршна власт се остварује, између осталог и преко управе, а управа врши послове извршне власти, као и послове које не спадају у послове извршне власти, већ спадају у послове пружања различитих јавних услуга.
II. ИЗВРШНА ВЛАСТ У СРБИЈИ
1. Развој извршне власти у Србији
У Србији, као држави са мешовитим системом државног уређења (тзв. полупредседнички систем) законодавну власт врши Народна скупштина, извршну власт врши Влада, а судску власт врше судови и јавна тужилаштва.
Уставом Републике Србије, као основним правним актом, утврђено је начело владавине права које се остварује 1. слободним и непосредним изборима, 2. уставним гаранцијама људских и мањинских права, 3. поделом власти, 4. независном судском влашћу и 5. поштовањем устава и закона од стране власти. Уставом је такође предвиђено да је уређење власти заснива на подели власти на законодавну, извршну и судску власт, а да се однос те три гране власти заснива на равнотежи и међусобној контроли (чл. 3. и 4. Устава РС).
Развој начела владавине права и начела поделе власти у модерној Србији почиње са стварањем централног органа власти названог Правитељствујушчи совјет сербски. Совјет је створен на Народној скупштини у Борку, у току Првог српског устанка, 15. августа 1805. године. Совјет је био нека врста владе и имао је извршну и законодавну власт. Као централни орган власти доприносио је да се са успехом развија борба против Отоманске империје. Совјет је стварао основне услове за бржи економски, друштвени и културни развој Србије. Постепено је сузбијао нахијски сепаратизам, а под Карађорђем се борио против феудалне и регионалне подвојености. 
Први устав модерне Србије из 1835. године – Сретењски устав садржао је начело поделе власти, па су централни органи власти били: 1. Кнез 2. Државни совјет и 3. Народна скупштина. Извршну власт су делили Кнез и Државни совјет који је у свом саставу имао шест попечитељстава/министарстава: спољашњи послови, унутрашњи послови, правосуђе, финансије, војска и просвета. Попечитељи нису образовали колегијално тело – владу, већ су сви појединачно били одговорни за свој рад Кнезу и Скупштини. Кнез је могао да их смени, али они су и даље остајали у Совјету као саветници. 
Сви устави Србије до 1946. године препознају начело поделе власти са мањим или већим овлашћењима представничких тела (скупштине) у односу на извршну власт (монарха и владу).
У Србији, после Другог светског рата, прва Влада је била Народна влада Србије – од 1945. до 1946. године. Следећа је била Влада Народне Републике Србије – до 1946. до 1953. године. Уставним променама Влада мења назив у Извршно веће Народне скупштине Народне Републике Србије – од 1953. до 1963. године, а затим у Извршно веће Скупштине Социјалистичке Републике Србије – од 1963. до 1990. године. Међутим, због непостојања политичког плурализма, у периоду комунизма и социјализма у Србији, не може се говорити о класичном систему државног уређења у смислу поделе власти, имајући у виду да је било дозвољено деловање само једне политичке партије. Политички плурализам се јавља као неопходност ради пуне примене начела поделе власти. Можемо рећи да је у примени било начело јединства власти које формално подразумева да сву власт врши један орган – Скупштина, као и законодавни и извршни орган (као што је на пример у Швајцарској).
Уставом из 1990. године предвиђају се као централни органи власти Народна Скупштина, Председник Републике, Влада и судска власт. Уставотворна и законодавна власт припада Народној скупштини. Републику Србију представља и њено државно јединство изражава председник Републике. Извршна власт припада Влади. Судска власт припада судовима. Заштита уставности, као и заштита законитости у складу са Уставом, припада Уставном суду.
Устав из 2006. године у делу Пет – УРЕЂЕЊЕ ВЛАСТИ као централне органе који остварују надлежност Републике наводи: 1. Народну Скупштину као највиши орган законодавне власти, 2. Председника Републике који изражава државно јединство, 3. Владу као носиоца извршне власти, 4. Државну управу, 5. Заштитника грађана, 6. Војску Србије, 7. Судове 8. Тужилаштва.
2. Избор Владе
Извршну власт у Републици Србији врши Влада Републике Србије.
Владу чине председник Владе, један или више потпредседника и министри.
Владу бира Народна скупштина. Поступак избора Владе регулисан је Уставом Републике Србије.
Кандидата за председника Владе, такозваног мандатара Владе предлаже председник Републике, када саслуша мишљење представника свих изборних листа које су ушле у Народну скупштину.
Сви представници изборних листа које су у Народној Скупштини имају право да предложе кандидата за председника Владе, али председник Републике предлаже Народној скупштини оног кандидата који може да обезбеди избор Владе, што у пракси значи да предлаже оног кандидата који има тзв. скупштинску већину.
Кандидат за председника Владе пред Народном скупштином износи програм Владе – експозе и предлаже њен састав, односно предлаже потпредседнике Владе и министре.
Влада је изабрана када за њен избор гласа већина од укупног броја народних посланика, с тим што се истовремено гласа за Програм Владе и за персонални састав Владе.
3. Састав Владе
Владе се разликују с обзиром на улогу коју председник Владе има у односу према парламенту и која овлашћења има при избору (разрешењу) чланова владе. У том смислу имамо две врсте влада, парламентарне владе и канцеларске владе.
1. Парламентарну владу одликује избор у парламенту и подршка парламентарне већине. Мандатар за састав владе предлаже парламенту министре, будуће чланове владе, а парламенту је поверен њихов избор. Овлашћења мандатара при избору владе обухватају само право предлагања чланова владе, а коначну одлуку о избору доноси парламент. Пред парламентом одговара како председник владе који одговара како за свој рад тако и за рад целе владе, тако и сваки од министара понаособ. Председник владе не може опозвати нити разрешити било ког министра у влади. То може учинити само парламент, самостално или на предлог председника владе. 
2. Канцеларском владом назива се влада коју одликује избор председника владе у парламенту и право председника владе да именује и разрешава остале чланове владе. Парламент се изјашњава о програму владе и бира њеног председника, али се не изјашњава о персоналном саставу владе, односно не бира министре. Председник Владе бира и разрешава министре. Председник владе је дужан да обавести парламент о саставу владе и свакој измени састава владе. За канцеларску владу карактеристично је да пред парламентом одговара само председник владе, како за свој рад тако и за рад владе и министара. Министри у канцеларској влади одговарају председнику владе за свој рад и рад министарства којим руководе, али не одговарају директно парламенту.
Влада у Републици Србији је парламентарна влада, што значи да председник Владе предлаже чланове Владе, а бира их Народна скупштина.
Поред председника Владе, Владу чине један или више потпредседника и министри. Председник Владе предлаже потпредседнике Владе, којих може бити више од једног, а такође предлаже, односно одређује који ће од потпредседника Владе бити први потпредседник Владе. Председник Владе предлаже и остале чланове Владе, министре који могу имати ресор (финансије, одбрана, саобраћај и др.), а могу бити и министри без портфеља. Министар без портфеља нема заокружену област рада у смислу руковођења министарством, али га председник Владе може задужити да се бави одређеном области друштвеног или државног живота.
4. Положај чланова Владе
Председник Владе
Основна права и обавезе председника Владе су да: 1. води и усмерава рад Владе, 2. стара се о уједначеном политичком деловању Владе, 3. усклађује рад чланова Владе и 4. представља Владу.
У вођењу Владе, председник Владе:
– сазива и води седнице Владе, 
– потписује акте Владе, 
– даје члановима Владе обавезна упутства и посебна задужења, 
– 
представља Владу пред другим органима државне власти и представницима страних држава и међународних организација, и 
– заступа ставове Владе у средствима јавног информисања. 
Председник Владе може осталим члановима Владе давати обавезна упутства и посебна задужења. Чланови Владе, државни секретари и директори посебних организација и служби Владе дужни су да поштују и извршавају обавезна упутства и посебна задужења које им да председник Владе.
Председник Владе може бити и министар.
Председник Владе има свој кабинет којим руководи шеф кабинета. Шефа кабинета поставља и разрешава председник Владе. Кабинет врши стручне и друге послове за председника Владе. Послови кабинета су стручно-оперативног и техничког карактера.
Председник Владе може оснивати савете, као стручна, саветодавна тела која му помажу у саветодавном смислу. У пракси, чланови оваквих саветодавних тела су обично лица са великим професионалним искуством у одређеној области. 
Председник Владе може поднети оставку Народној скупштини. Оставку председник Владе упућује председнику Народне скупштине и о томе обавештава председника Републике и јавност. Народна скупштина само констатује да је председник Владе поднео оставку, не расправља се о оставци, а констатацијом оставке престаје мандат председнику Владе, а тиме аутоматски и целој Влади.
Народна скупштина на захтев најмање 60 народних посланика може поднети предлог да се Влади изгласа неповерење. На тај начин се практично покреће поступак смене Владе. У суштини, предлог за изгласавање неповерења Влади је предлог за расправу о неповерењу председнику Владе. 
Први потпредседник Владе
Први потпредседник Владе је један од потпредседника који замењују председника Владе. Када предлаже састав Владе, мандатар ће предложити и број и имена потпредседника Владе, али такође и који од потпредседника ће бити први потпредседник.
Први потпредседник замењује председника Владе у свим ситуацијама за време одсутности или спречености председника Владе. Први потпредседник једино нема овлашћење да предложи избор или разрешење члана Владе.
Потпредседник Владе
Влада може имати једног или више потпредседника. Број потпредседника одређује се приликом избора Владе, односно кандидат за председника Владе предлаже број и имена потпредседника Владе.
Председник Владе одређује којим областима се баве потпредседници. Тако потпредседник Владе може бити задужен за област финансија, трговине, одбране и сл. У оквиру тог овлашћења које добије од председника Владе, потпредседник усмерава и усклађује рад министарстава у области за коју је задужен.
Потпредседник Владе може истовремено бити и министар.
Министар
Министар је истовремено и члан Владе и руководилац министарства.
Као члан Владе, министар може подносити предлоге Влади за уређивање одређених питања. Такође министар може захтевати од Владе да заузме став по одређеном питању из надлежности министарства којим руководи.
Министар је дужан да спроводи политику Владе и да о спровођењу политике обавештава Владу.
Председник Владе може министру дати обавезно упутство и посебно задужење. У том случају, министар је дужан да изврши то упутство, односно да врши послове за које је задужен. Уколико министар сматра да је председник Владе дао погрешно или лоше упутство или посебно задужење, он може захтевати да Влада одлучи да ли је при давању упутства и задужења председник Владе прекорачио своја овлашћења. Министар може поднети оставку. У том случају, он оставку подноси председнику Владе који ту оставку прослеђује Народној скупштини. Народна скупштина констатује оставку без расправе. Председник Владе може поднети предлог за разрешење министра, а 60 народних посланика може поднети предлог за изгласавање неповерења министру. У оба случаја, Народна скупштина расправља и гласа о овим предлозима. Да би министар био разрешен потребно је да за разрешење гласа већина од укупног броја народних посланика.
Као руководилац министарства, министар води и представља министарство. За свој рад и за рад целог министарства одговара председнику Владе, Влади и Народној скупштини. У вези са овим положајем, више је речено у делу који се односи на руковођење органом државне управе (Глава III, поглавље 5. – Руковођење органом државне управе).
Министар без портфеља
Министар без портфеља је министар који нема ресорно министарство којим руководи и за чији рад је одговоран.
У пракси је уобичајено да председник Владе задужи министра без портфеља за одређену комплексну област друштвеног живота за коју постоји надлежност више министарстава, као на пример европске интеграције (надлежности свих министарстава) или демографија и популациона политика (надлежност више министарстава – здравља, рада, просвете).
5. Прописи и други акти које доноси Влада
Влада доноси акте којима се извршавају закони, акте којима се решава у појединачним стварима, као и акте спровођења политике:
Акти Владе су општи акти (односе се на неодређен број лица или случајева) и појединачни (односе се на појединачна, тачно одређена лица и на појединачан, тачно одређен случај).
Општи акти су:
1. 
Пословник – прописује се уређење, начин рада и одлучивања Владе,
2. 
Уредбе – подробније се разрађује однос уређен законом,
3. 
Одлуке – оснивају се привредна друштва и друге организације, уређују питања од општег значаја када то закон или уредба предвиђа,
4. 
Меморандум о буџету – садржи основне циљеве политике јавних финансија и макроекономске политике,
5. 
Стратегија развоја – утврђују се циљеви развоја у одређеним областима друштвеног живота и мере потребне за тај развој,
6. 
Декларације – изражава се став Владе по неком питању.
Појединачни акти су:
1. 
Решења – одлучује се о постављењима, именовањима и разрешењима, решава у управним стварима и другим појединачним стварима,
2. 
Закључци – када не доноси друге акте, Влада доноси закључке.
6. Уређење Владе – Центар Владе
Послове државне управе врше органи државне управе које чине министарства и посебне организације.
Постоје одређени стручни, административни и технички послови који су неопходни како би Влада могла да функционише, а који не представљају послове државне управе. У већини држава, ови послови су сконцентрисани око председника Владе који води и представља Владу. Не постоји званична, формална или законска дефиниција Центра Владе, а организација тог Центра је различита у праксама различитих земаља, али може се рећи да је Центар Владе једна или више институција које пружају директну подршку председнику Владе (премијеру, канцелару) у вођењу Владе. За разлику од министарстава, односно других органа државне управе, Центар Владе не пружа услуге директно грађанима и послови се не односе на једну, тачно одређену област друштвеног или државног живота. На против, Центар Владе има међуресорну функцију као превасходни посао. 
Дефиниција Центра Владе може бити двојака: 1. функционална и 2. организациона. Функционална дефиниција узима као критеријум врсту послова који се врше, а организациона дефиниција организацију извршне власти и положај председника Владе у тој организацији. Већина аутора се залаже за функционалну дефиницију јер је применљива без обзира на различитост у организацијама извршне власти. Тако се Центар Владе дефинише као послови неопходни за рад целе Владе, а нарочито планирање, координацију, праћење реализације, политичко управљање, комуникацију и међуресорску сарадњу. У Влади Србије институције које врше послове Центра Владе су:
1. Генерални секретаријат Владе,
2. Кабинет председника Владе,
3. Републички секретаријат за законодавство, и
4. Републички секретаријат за јавне политике.
Поред ових институционалних организационих облика, послове Центра Владе обављају и стална и повремена радна тела Владе, координациона тела Владе, као и савети председника Владе.
6.1. Генерални секретаријат Владе
Генерални секретаријат Владе је служба Владе која врши стручне и друге послове за потребе Владе.
Генералним секретаријатом руководи Генерални секретар, који поставља Влада на предлог председника Владе. Поред руковођења Генералним секретаријатом, Генерални секретар помаже председнику Владе и у другим пословима Владе.
Надлежности Генералног секретаријата су да припрема акте којима Влада надзире, усмерава и усклађује рад министарстава и посебних организација и стара се о њиховом извршавању; да се стара о извршавању аката Владе којима она налаже обавезе министарствима и посебним организацијама; ако министарства и посебне организације не донесу пропис у року који је одређен законом или општим актом Владе, обавештава Владу о томе и предлаже јој рокове у којима они треба да донесу пропис, а предлаже и рокове за доношење прописа ако нису одређени законом или општим актом Владе; стара се о извршавању обавеза Владе према Народној скупштини; обезбеђује учествовање Владе и њених представника у раду Народне скупштине, сарадњу с председником Републике, другим органима и организацијама, другим државама и међународним организацијама; обрађује материјале за седнице Владе и радних тела Владе; припрема и прати седнице Владе и њених радних тела и друге седнице у Влади; да се стара о коришћењу средстава којима располаже Влада; припрема акте којима Генерални секретар остварује овлашћења према директорима служби Владе који су му одговорни и стара се о њиховом извршавању и друге послове за потребе Владе, њених радних тела и Генералног секретара.
6.2. Кабинет председника Владе
Кабинет председника Владе врши стручне и друге послове везане за потребе председника Владе.
Кабинетом руководи шеф Кабинета кога поставља председник Владе. У Кабинету раде саветници председника Владе и запослени. 
Шефу кабинета, саветницима и запосленима престаје мандат, односно престаје радни однос престанком мандата председника Владе.
 За разлику од Генералног секретаријата који врши послове за потребе председника Владе и целе Владе, кабинет је везан за председника Владе.
6.3. Републички секретаријат за законодавство
Републички секретаријат за законодавство је посебна организација који, поједностављено речено врши проверу законитости свих аката које Влада усваја. Републички секретаријат за законодавство је орган државне управе, што значи да врши и послове које спадају у управне послове.
Републичким секретаријатом за законодавство руководи директор кога поставља Влада на предлог председника Владе, на период од пет година. 
Републички секретаријат за законодавство обавља стручне послове који се односе на: изграђивање, праћење и унапређење правног система; обезбеђивање усаглашености прописа и општих аката у правном систему у поступку њиховог доношења и старање о њиховој нормативно-техничкој и језичкој ваљаности; надзор над објављивањем и старање о објављивању прописа и других аката Владе, министарстава и других органа и организација за које је то законом одређено, припрема прописе који се односе на државне симболе; службену употребу језика и писама; организацију и начин рада Владе и друге прописе који не спадају у делокруг министарстава.
6.4. Републички секретаријат за јавну политику
Републички секретаријат за јавну политику је посебна организација који врши стручне послове који се односе на планирање, стратешко планирање, регулаторне реформе и спровођење утврђених јавних политика.
Републичким секретаријатом за јавну политику руководи директор која поставља Влада на предлог председника Владе, на период од пет година.
Републички секретаријат за јавне политике обавља стручне послове који се односе на: анализу, идентификовање потреба и достављање иницијатива за израду стратешких докумената којима се утврђују јавне политике; обезбеђивање усклађености предлога стратешких докумената којима се утврђују јавне политике и нацрта закона са усвојеним стратешким документима којима се утврђују јавне политике, у поступку њиховог доношења; давање иницијатива за унапређење процедура за израду стратешких докумената којима се утврђују јавне политике; припремање предлога стратешких докумената којима се утврђују јавне политике из делокруга свих органа државне управе; стручне послове који се односе на спровођење регулаторне реформе и анализу ефеката прописа које припремају министарства и посебне организације, што обухвата: давање претходног мишљења о потреби спровођења анализе ефеката и о потпуности садржаја приложене анализе ефеката; помоћ предлагачима прописа при успостављању механизма за праћење и анализу ефеката прописа током њихове примене; прикупљање и обраду иницијатива привредних субјеката, других правних лица и грађана за измену неефикасних прописа на републичком нивоу; подношење иницијативе надлежним предлагачима прописа за измену неефикасних прописа; учешће у организовању обуке државних службеника који раде на пословима који су повезани са анализом ефеката прописа; обављање послова везаних за праћење и анализу институционалних и кадровских капацитета за спровођење регулаторне реформе, као и друге послове одређене законом. 
6.5. Радна тела Владе, Координациона тела, 
Савети председника Владе
Радна тела Владе се образују као стална радна тела и повремена радна тела.
 Стална радна тела дају мишљења на предлоге аката које Влада усваја, а пре него што Влада разматра та акта. Стална радна тела, по правилу, чине министри. Пословником Владе образована су следећа стална радна тела: Одбор за привреду и финансије, Одбор за правни систем и државне органе, Одбор за односе са иностранством, Административну комисију; Кадровску комисију; Комисију за стамбена питања и расподелу службених зграда и пословних просторија, Комисију за утврђивање штете од елементарних непогода. Радна тела пре седнице Владе разматрају материјале који су и надлежности тог тела (нпр. Одбор за финансије и привреду разматра нацрте закона о порезима) и предлаже Влади да усвоји или не усвоји материјал, тј. акт. Разлог разматрања материјала на сталним радним телима је како би се видела усаглашеност материјала са утврђеном политиком Владе, као и ради усаглашавања ставова министарстава о конкретном материјалу.
Повремена радна тела образују се ради разматрања конкретног питања и давања предлога, мишљења и стручних образложења Влади, односно ради решавања неког конкретној случаја. У пракси повремена радна тела често буду састављена како од министара и државних секретара, али тако и од високих државних службеника.
Координациона тела оснива Влада ради усмеравања појединих послова када је за вршење тих послова надлежно више министарстава. Разлика између координационих тела и радних тела Владе је у томе што је превасходни задатак координационог тела усмеравање (координација) рада министарстава у тачно одређеном послу, док радна тела, нарочито она која су повремена имају више саветодавну улогу и мање се ослањају на рад министарстава.
Савети председника Владе су саветодавна тела председника Владе које он може сам образовати. То могу бити савет за економски развој, савет за државне органе и јавне службе и др. Савете по обичају чине стручњаци који нису запослени у државним органима.
III. ДРЖАВНА УПРАВА
1. Појам државне управе
Државна управа је део извршне власти. У теорији постоји више дефиниција државне управе. Дефинисање појма државне управе зависи да ли се појам државне управе дефинише због потреба науке или је дефиниција потребна због практичне примене. Као што је већ напоменуто у делу којим се дефинише појам извршне власти, у теоретском смислу државна управа је, с једне стране део извршне власти, али са друге стране и шира од извршне власти. Постоји велики број различитих дефиниција државне управе. Дефиниција државне управе зависна је од начина уређења државне власти, односно уређења државног система, од ширине послова које обавља државна управа, од врсте органа и организација која обављају управне послове, и др.
Оно што је исто код већине дефиниција, у чему се већина савремених аутора слаже јесте да је државна управа (управа, администрација, државна служба) вршење оних активности државне власти којима се извршавају закони и други прописи (ауторитативни послови), али и других послова који се не врше уз ауторитет власти, већ су засновани на регулацији друштвених односа без принуде, на предузимању активности рад стварања општег благостања друштва. Док је у пракси у већини држава и даље присутна „Веберова теза“, , дотле се све већи број аутора окрећу ка Хабермасовим идејама (дијалог грађана и државе о стварима од јавног значаја) или постмодернистичким идејама „државе благостања“ (друштво-држава које ће личити на малу породицу, где сви грађани подједнако доприносе).
Закон о државној управи из 2005. године дефинише државну управу као део извршне власти Републике Србије који врши управне послове у оквиру права и дужности Републике Србије. У суштини, ова дефиниција садржи функционални критеријум појма државне управе, где је одређујући чинилац одређивање управних послова. Тако Закон набраја управне послове који се могу сврстати у две основне групе: 1. извршавање закона и других прописа и инспекцијски надзор (део извршне власти – класична ужа, дефиниција управе); 2. учествовање у обликовању 
политике Владе, праћење стања, развојни послови, старање о јавним службама и стручни послови ради развоја области друштва за коју су надлежни (шира дефиниција са државним апаратом као партнером, без примена ауторитета власти). Закон о државној управи Републике Србије представља модеран закон који препознаје нову управну доктрину „Добре управе“ о којој ће касније бити речи.
Државну управу чине министарства, органи управе у саставу министарстава и посебне организације – органи државне управе. Ови органи управе образују се законом, и то по правилу Законом о министарствима, али је могуће да посебне организације буде образоване и другим законом.
Надзор над радом органа државне управе врше Влада и Народна скупштина, а против одлуке органа државне управе постоји судска заштита.
2. Начела државне управе
Начела државне управе представљају принципе на којима се заснива рад и поступање органа државне управе. Законом о државној управи прописана су следећа начела:
1. 
Начело самосталности – Органи државне управе су самостални у свом раду, што значи да нико не може да утиче на њихов рад, формалним или неформалним утицајима.
2. 
Начело законитости – Органи државне управе раде на основу Устава, закона, других прописа и општих аката. Свако поступање органа државне управе мора бити законски подржано, односно прописано законом. Не постоји арбитрарност у поступању органа.
3. 
Начело стручности – Органи државне управе су дужни да поступају према правилима струке, односно да потпуно професионално обављају своје послове и да сваком омогуће најбољи могући професионални третман.
4. 
Начело непристрасности – Органи државне управе дужни су да сваком омогуће једнаку заштиту у остваривању њихових права, обавеза и правних интереса.
5. 
Начело политичке неутралности – Органи државне управе су дужни да у свом раду поступају политички неутрално, што значи да у свом понашању морају да се суздрже од приватног политичког става, а у поступцима морају на подједнако третирати све странке, без обзира на политичку припадност или уверење.
6. 
Начело делотворности у остваривању права странака (начело ефикасности) – Органи државне управе су дужни да странкама омогуће брзо и делотворно остваривање њихових права и обавеза.
7. 
Начело сразмерности – Органи државне управе су дужни да када решавају у управном поступку и предузимају управне радње користе она средства која су за странку најповољнија ако се тим средствима постиже сврха и циљ закона.
8. 
Начело поштовања странака – Органи државне управе дужни су да поштују личност и достојанство странака.
9. 
Начело јавности рада – Рад органа државне управе је јаван. Орган државне управе дужни су да јавности омогуће приступ информацијама од јавног значаја, у складу са законом који регулише ту област.
3. Врсте органа државне управе, службе Владе
3.1. Органи државне управе
Органи државне управе су министарства, органи управе у саставу министарства и посебне организације.
Министарство се образује за послове државне управе у једној или више међусобно повезаних области. Законом о министарствима се утврђује број, назив и надлежности министарстава. Није неуобичајено да се број и назив, па и надлежности министарстава мењају, како због политичких фактора (резултати избора, потребе парламентарних већина или постизборних коалиција које формирају владу), тако и због све већег и динамичнијег развоја послова државне управе. Законом о министарствима из 2014. године образовано је 16 министарстава (Министарство финансија; Министарство привреде; Министарство пољопривреде и заштите животне средине; Министарство грађевинарства, саобраћаја и инфраструктуре; Министарство рударства и енергетике; Министарство трговине, туризма и телекомуникација; Министарство правде; Министарство државне управе и локалне самоуправе; Министарство унутрашњих послова; Министарство одбране; Министарство спољних послова; Министарство просвете, науке и технолошког развоја; Министарство здравља; Министарство за рад, запошљавање, борачка и социјална питања; Министарство омладине и спорта, и Министарство културе и информисања).
Један од принципа образовања министарства јесте област друштвеног живота, односно друштвених односа које држава регулише, а којим се то министарство бави. Међутим, чак у истој области може бити да се два министарства баве истом сфером друштвеног живота. У области 
сигурности и безбедности, за област спољне сигурности и безбедности грађана задужено је Министарство одбране, а за област унутрашње сигурности грађана Министарство унутрашњих послова. С друге стране, једно министарство може бити надлежно за више области, као што је на пример Министарство омладине и спорта које је надлежно за област бриге о младима, али и за област спорта. Следећи принцип образовања министарстава је „количина“ послова која се обављају у неком министарству, односно у којој мери је та друштвена област у државној регулативи, односно колико се држава „меша“ у друштвени однос. Принцип сродности делатности које држава врши, одн. Пружа, такође је веома присутан, па су тако у једном министарству заједно делатности грађевинарства, саобраћаја и инфраструктуре. Према томе, не можемо говорити о некој универзалној и непроменљивој подели министарстава. Колико се брзо развијају друштвени односи и колика је потреба за правном регулативом тих односа, толико често ће се мењати и број и надлежности министарстава. Као најбољи пример овога је област информативних и телекомуникационих активности које су се са употребом компјутера и појавом интернета развиле том брзином и снагом да су све државе морале „на брзину“ да образују министарства или друге огране државне управе која ће се бавити овом облашћу.
Закон о државној управи даје дефиницију министарства као „органа државне управе који се образује за послове државне управе у једној или више међусобно повезаних области“.
Органи управе у саставу министарстава су, такође, органи државне управе, који обављају 1. инспекцијске и са њима повезане стручне послове (Инспекција рада у Министарству за рад, запошљавање, борачка и социјална питања) или 2. извршне и са њима повезане стручне послове – тзв. послове извршења закона са ауторитетом власти (Пореска управа у Министарству финансија). Ови извршни и инспекцијски послови захтевају већу самосталност од оне које има организациона јединица у оквиру министарства (сектор), па положај органа у саставу и његовог руководиоца карактерише већа самосталност у раду. С друге стране, орган управе у саставу не може доносити прописе, нити може директно учествовати у обликовању политике Владе. Органи управе у саставу се, такође образују Законом о мини­-
старствима.
Разлика између министарства и посебне организације као следеће врсте органа државне управе јесте у томе што се посебна организација образује када послови које оне обављају пре свега имају специфичан, уже стручни карактер у односу на министарство. С друге стране, послови које посебне организације обављају захтевају већи степен самосталности у односу на органа управе у саставу министарстава. Посебне организације могу се образовати Законом о министарствима, али могу и другим, посебним законом. 
3.2. Службе Владе
Службе Владе нису органи државне управе и Закон о државној управи их не познаје у систему државне управе. Могућност оснивања служби Владе предвиђене је Законом о Влади којим је утврђено да се службе владе оснивају ради обављања стручних или техничких послова за потребе Владе (нпр. Генерални секретаријат Владе) или за послове заједничке за све или више органа државне управе (нпр. Канцеларија за јавна улагања, Управа за заједничке послове републичких органа и др.). Разлика између органа државне управе и служби Владе је у томе што службе Владе не врше послове државне управе у класичној дефиницији (извршавање закона, инспекцијски надзор, доношење прописа, старања о јавним службама), већ врше стручне послове неопходне да би се послови државне управе могли обављати. Могло би се рећи да органи државне управе пружају услуге ка споља, према грађанима, а службе Владе ка унутра, према самој држави, односно органима државне управе и другим државним органима.
Службе Владе оснивају се уредбом који доноси Влада и којом се уређује уређење службе и делокруг њеног рада.
4. Прописи које доносе органи државне управе
Министарства и посебне организације доносе правилнике, наредбе и упутства.
Правилником се разрађују поједине одредбе закона или прописа Владе.
Наредбом се наређује или забрањује неко понашање у једној ситуацији која има општи значај.
Упутством се одређује начин на који органи државне управе и имаоци јавних овлашћења извршавају поједине одредбе закона или другог прописа.
Прописи органа државне управе објављују се у „Службеном гласнику Републике Србије“.
Министарства и посебне организације могу доносити прописе само кад су за то изричито овлашћени законом или прописом Владе. Министарства и посебне организације не могу прописом одређивати своје или туђе надлежности, нити физичким и правним лицима установљавати права и обавезе које нису већ установљене законом.
5. Руковођење органом државне управе
Зависно од врсте државног органа зависи и начин и структура руковођења. У том смислу, разликују се руковођење министарством, органом управе у саставу министарства и руковођење посебном организацијом. 
Министарством руководи министар који је функционер, није државни службеник, није на сталном раду у државној управи. Између Владе, односно министарства, с једне стране, и министра, с друге, не постоји класичан радни однос, те у том смислу Влада није послодавац министру. Министар не мора да испуњава услове које морају да испуњавају други руководиоци у државној управи (образовање, године искуства и радног искуства и сл.). Одговорност министра за свој рад пре свега је политичке природе. Органом управе у саставу, посебном организацијом или службом владе руководи државни службеник на положају. То означава тзв. „професионализацију“ руковођења и управљања оним органима државне управе где се обављају уско стручни послови. Државни службеник на положају мора испуњавати услове предвиђене Законом о државним службеницима (образовање, радни стаж и искуство), положај се попуњава на основу интерног или јавног конкурса, мора бити на сталном раду у органу, за свој рад одговара не у политичком, већ у професионалном смислу.
5.1. Руковођење министарством
Министарством руководи министар. Министар представља министарство, доноси прописе и решења у појединачним стварима и одлучује о другим питањима из делокруга рада министарства. 
Министру у раду помаже један или више државних секретара (некадашњи заменици министра). Државни секретар је одговоран за свој рад министру и Влади. Државног секретара поставља Влада на предлог министра на мандат на који је изабран министар. Државни секретар је функционер, није државни службеник, па није у сталном радном односу. Државни секретар помаже министру у вођењу целог министарства или у оквиру овлашћења која му да министар. Једино у чему државни секретар не може замењивати министра је гласање на Влади и доношење прописа. Државном секретару престаје мандат престанком мандата министра.
Министарство има помоћнике министра, који за свој рад одговарају министру. Помоћник министра руководи заокруженом облашћу рада министарства за коју се образује сектор који води тај помоћник. Помоћника министра поставља Влада на пет година, на предлог министра. Помоћник министра је државни службеник на положају, што значи да се поставља на основу конкурса, мора испуњавати одређене услове (факултетско образовање, девет година радног искуства) и на сталном раду је у министарству.
Министарство може да има секретара министарства, који за свој рад одговара министру. Секретар министарства помаже министру у управљању кадровским, финансијским, информатичким и другим питањима и у усклађивању рада унутрашњих јединица министарства и сарађује са другим органима. Секретара министарства поставља Влада на пет година, на предлог министра. Секретар је државни службеник на положају, што значи да се поставља на основу конкурса, мора испуњавати одређене услове (факултетско образовање, девет година радног искуства) и на сталном раду је у министарству.
5.2. Руковођење органом управе у саставу
Органом управе у саставу руководи директор органа управе кога поставља Влада на предлог министра, на пет година. Директор је државни службеник на положају, што значи да се поставља на основу конкурса, мора испуњавати одређене услове (факултетско образовање, девет година радног искуства) и на сталном раду је у органу управе у саставу. 
Директор може имати помоћнике директора које поставља Влада, на предлог министра, на пет година. Помоћник директора је државни службеник на положају, што значи да се поставља на основу конкурса, мора испуњавати одређене услове (факултетско образовање, девет година радног искуства) и на сталном раду је у органу управе у саставу. 
5.3. Руковођење посебном организацијом
Посебном организацијом руководи директор која поставља Влада, на предлог председника Владе, на период од пет година. Директор је државни службеник на положају, што значи да се поставља на основу конкурса, мора испуњавати одређене услове (факултетско образовање, девет година радног искуства) и на сталном раду је у посебној организацији. 
Директор може имати заменика и помоћнике директора које поставља Влада, на предлог директора, на пет година. Заменик и помоћник директора су државни службеници на положају, што значи да се постављају на основу конкурса, морају испуњавати одређене услове (факултетско образовање, девет година радног искуства) и на сталном раду су у органу управе у посебној организацији. 
5.4. Руковођење службом Владе
Службом Владе руководи директор која поставља Влада, на предлог председника Владе или на предлог Генералног секретара, на период од пет година. Директор је државни службеник на положају, што значи да се поставља на основу конкурса, мора испуњавати одређене услове (факултетско образовање, девет година радног искуства) и на сталном раду је у служби Владе. 
Директор може имати заменика и помоћнике директора које поставља Влада, на предлог директора, на пет година. Заменик и помоћник 
директора су државни службеници на положају, што значи да се постављају на основу конкурса, морају испуњавати одређене услове (факултетско образовање, девет година радног искуства) и на сталном раду су у служби Владе. 
6. Унутрашње уређење органа државне управе
Основна карактеристика унутрашњег уређење органа државне управе је хијерархијска организација, односно руковођење које је слично „војној организацији“. Развој социологије у XIX веку и учење Макса Вебера довели су до рађања нове научне дисциплини назване јавна управа која је брзо нашла практичну примену у администрацијама Европе XIX и XX века.
Одлика уређења државне управе је рационализам, прагматизам, хијерархијско устројство, професионализам, заштита од утицаја политике, затворен државно-службенички систем. Унутрашње уређење органа државне управе је пирамидално, тако што је на врху пирамиде министар (директор). У следећој линији је државни секретар, затим помоћник министра, испод су начелници одељења, шефови одсека и руководиоци група, а на основи пирамиде су државни службеници и намештеници.
Унутрашње уређење и систематизација радних места у органима државне управе заснивају се на начелима која је одредила Влада Уредбом о начелима за унутрашње уређење и систематизацију радних места у министарствима, посебним организацијама и службама Владе.
6.1. Унутрашње јединице
Унутрашње јединице образују се као основне, посебне и уже унутрашње јединице.
1. Основна унутрашња јединица је сектор.
Сектор се образује да би вршио послове који представљају заокружену област рада. Сектором руководи помоћник министра/ди­-
ректора. 
2. Посебне унутрашње јединице су секретаријат и кабинет министра.
Секретаријат може да се образује само у министарству – да би вршио послове који су везани за кадровска, финансијска и информатичка питања, усклађивање рада унутрашњих јединица и сарадњу с другим органима. Секретаријат може да врши послове и за орган у саставу. Секретаријатом руководи секретар министарства.
Кабинет министра образује се да би вршио саветодавне и протоколарне послове, послове за односе с јавношћу и административно-техничке послове који су значајни за рад министра. Радни однос у кабинету заснива се на одређено време – најдуже док траје дужност министра. Изузетак су посебни саветници министра, који уопште не заснивају радни однос. Кабинетом руководи шеф кабинета кога поставља министар, а који за свој рад и рад кабинета одговара министру.
3. Уже унутрашње јединице су одељење, одсек и група.
Одељење се образује да би вршило међусобно повезане послове на којима ради најмање осморо државних службеника или намештеника или и једних и других заједно. Одсек се образује да би вршио међусобно сродне послове који захтевају непосредну повезаност и организациону посебност и најмање петоро државних службеника или намештеника или и једних и других заједно. Група се образује да би вршила међусобно повезане послове на којима ради најмање троје државних службеника или намештеника или и једних и других заједно.
Одељењем руководи начелник одељења, одсеком руководи шеф одсека, а групом руководи руководилац групе. 
Ужа унутрашња јединица не мора да се образује под називом одељење, одсек или група, већ јој орган може дати друкчији, посебан назив који боље одражава њен делокруг.
Самостални извршилац је државни службеник или намештеник чије је радно место изван свих унутрашњих јединица, јер његови послови због своје природе не могу бити сврстани ни у једну унутрашњу јединицу. Он ради по упутствима и под надзором руководиоца органа. 
6.2. Управни окрузи
У својеврсне облике унутрашњег уређења спадају и управни окрузи.
Управни округ се образује ради вршења послова државне управе изван седишта органа државне управе.
Управни округ јесте подручни центар државне управе који обухвата окружне подручне јединице свих органа државне управе које су образоване за његово подручје. У управном округу органи државне управе могу, по сопственој одлуци, да врше један или више следећих послова државне управе: да решавају у управним стварима у првом степен, односно о жалби кад су у првом степену решавали имаоци јавних овлашћења; да врше надзор над радом ималаца јавних овлашћења и да врше инспекцијски надзор.
Орган државне управе који одлучи да у управном округу врши један или више послова државне управе образује правилником о унутрашњем уређењу и систематизацији радних места своју окружну подручну јединицу.
Управне округе образује Влада уредбом. Уредбом о управним окрузима у Републици Србији образовано је 29 управних округа, а територија сваког од управних округа обухвата одређени број општина и градова.
Управни округ има начелника, који за свој рад одговара министру надлежном за послове управе и Влади. Начелник управног округа усклађује рад окружних подручних јединица и прати примену директива и инструкција које су им издате; прати остваривање планова рада окружних подручних јединица и стара се о условима за њихов рад; прати рад запослених у окружним подручним јединицама и предлаже покретање дисциплинског поступка против њих; сарађује са подручним јединицама органа државне управе које нису образоване за подручје округа; сарађује са општинама и градовима и врши друге послове одређене законом. Начелника управног округа поставља Влада на пет година, на предлог министра надлежног за послове управе.
У управном округу постоји стручна служба управног округа, задужена за стручну и техничку потпору начелнику управног округа и за послове заједничке свим окружним подручним јединицама органа државне управе. Стручном службом управног округа руководи начелник управног округа, који одлучује и о правима и дужностима запослених у стручној служби. 
Управни округ има Савет управног округа, који усклађује односе окружних подручних јединица органа државне управе и општина и градова са подручја управног округа и даје предлоге за побољшање рада управног округа и окружних и других подручних јединица које органи државне управе имају на подручју управног округа. Савет управног округа чине начелник управног округа и председници општина и градоначелници градова са подручја управног округа. 
7. Унутрашњи надзор
Унутрашњи надзор је надзор који органи државне управе врше над 1) другим органима државне управе и над 2) имаоцима јавних овлашћења у вршењу поверених послова државне управе. 
Унутрашњи надзор може бити следећи: 
1. надзора над радом,
2. надзор управне инспекције, 
3. други облици надзора уређених посебним законом.
7.1. Надзор над радом
Надзор над радом може бити:
1. 
надзора над законитошћу рада – испитује се спровођење закона и других општих аката, и
2. 
надзор над сврсисходношћу рада – испитује се делотворност и економичност рада и сврховитост организације послова.
Министарство не може вршити надзор над радом другог министарства. 
У надзору на радом, орган државне управе овлашћен је да:
1) захтева извештаје и податке о раду;
2) 
утврди стање извршавања послова, упозори на уочене неправилности и одреди мере и рок за њихово отклањање;
3) издаје инструкције;
4) наложи предузимање послова које сматра потребним;
5) покрене поступак за утврђивање одговорности;
6) 
непосредно изврши неки посао ако оцени да се друкчије не може извршити закон или други општи акт;
7) предложи Влади да предузме мере на које је овлашћена.
7.2. Управна инспекција
7.2.1. Појам управне инспекције
Надзор над применом закона и других прописа којима се уређују: државна управа; радни односи у државним органима и органима јединица локалне самоуправе; општи управни поступак и посебни управни поступци; изглед и употреба грба, заставе и химне Републике Србије; службена употреба језика и писама; печат државних и других органа; бирачки спискови и матичне књиге; политичке странке и удружења и слободан приступ информацијама од јавног значаја врши управна инспекција.
Управна инспекција врши надзор у органима државне управе, органима којима су поверени послови државне управе и другим имаоцима јавних овлашћења, службама председника Републике, Народне скупштине, Владе, Стручној служби Уставног суда, стручним службама органа чије чланове бира Народна скупштина, служби судова, јавних тужилаштава, служби Државног правобраниоца, као и органима територијалне аутономије и јединица локалне самоуправе у вршењу поверених послова.
Сврха управне инспекције је обезбеђивање поштовања начела законитости у раду, заштите јавног и приватног интереса, као и подстицање надзираних органа да благовремено и ефикасно извршавају своје законске обавезе.
7.2.2. Организација управне инспекције
Послове управне инспекције обавља Управни инспекторат преко управних инспектора. Управни инспекторат је орган у саставу министарства надлежно за послове државне управе. Послове управне инспекције за град Београд, као поверене, обавља орган градске управе.
 Радом Управног инспектората руководи директор – главни управни инспектор кога поставља Влада на време од пет година. За главног управног инспектора може бити постављено лице које има завршен правни факултет, најмање девет година радног искуства на управним пословима и положен државни стручни испит.
Управни инспектор може бити лице које има завршен правни факултет, најмање пет година радног искуства на управним пословима и положен државни стручни испит.
Управни инспектори су самостални у раду и за свој рад су лично одговорни. Нико не сме коришћењем службеног положаја да омета или онемогућава рад управног инспектора.
7.2.3. Послови и начин рада управне инспекције
Послови управне инспекције се, према томе које се области надзиру, могу поделити на:
1. примена прописа о државној управи,
2. примена прописа о државним службеницима,
3. примена прописа о управном поступку,
4. примена прописа у области локалне самоуправе,
5. 
примена других прописа (прописа о употреби грба, заставе и химне, службене употребе језика и писама, бирачких спискова и матичних књига, прописа о политичким странкама и удружењима, прописа о слободном приступу информацијама од јавног значаја).
Управни инспекторат мора имати годишњи програм рада на основу којег се врши инспекцијски надзор. Годишњи програм рада усваја Влада на предлог Главног управног инспектора.
Инспекцијски надзор може бити: 1. редован, 2. ванредан и 3. контролни. Редован надзор се планира Годишњим програмом рада, ванредни када постоје објективне околности које указују да је потребан инспекцијски надзор због одређених промена које су се десиле или постоји сумња да су се десиле код надзираног субјекта, а контролни надзор се реализује да би инспектор утврдио да ли надзирани субјект поступио по налозима које му је дао инспектор.
7.2.4. Поступак надзора
Поступак управне инспекције покреће се по службеној дужности (на основу налога Главног управног инспектора) или на захтев странке.
Управни инспектор је дужан да обавести орган над којим ће радити надзор, тзв. надзирани орган о инспекцијском надзору најкасније три дана пре почетка надзора, осим када постоје оправдани разлози за неодложно поступање.
Управни инспектор утврђује правно и чињенично стање. Управни инспектор у поступку надзора има овлашћење да предузима:
1. Радње специфичне за управну инспекцију:
– 
остварити непосредан увид у услове и начин рада у надзираном органу,
– 
узимати изјаве или писана изјашњења од руководилаца и запослених,
– 
прибављање службених аката које је издао или донео надзирани орган.
2. 
Радње које се предузимају у сваком инспекцијском надзору: све друге радње које по Закону о инспекцији врши инспектор – да: 1. изврши увид у јавне исправе и податке из јавних регистара и евиденција; 2) изврши увид у личну или другу јавну исправу ради идентификације присутних лица; 3) узима писане и усмене изјаве надзираних субјеката и да их позива да дају изјаве о питањима од значаја за инспекцијски надзор; 4) наложи да му се у одређеном року ставе на увид пословне књиге, општи и појединачни акти, евиденције, уговори и друга документација; 5) врши увиђај, односно прегледа и проверава локацију, земљиште, објекте, пословни и други нестамбени простор, постројења, уређаје, опрему, прибор, возила и друга наменска превозна средства, друга средства рада, производе, предмете који се стављају у промет, робу у промету и друге предмете којима обавља делатност или врши активност, као и друге предмете од значаја за инспекцијски надзор; 6) узме потребне узорке ради њиховог испитивања и утврђивања чињеничног стања; 7) фотографише и сними простор у коме се врши инспекцијски надзор и друге ствари које су предмет надзора; 8) предузме друге радње ради утврђивања чињеничног стања (као што је привремено одузимање предмета ради обезбеђења доказа).
Поступак управног надзора има две фазе. Прва фаза је сачињавање записника којим се предлаже надзираном органу да предузме одређене мере како би отклонио одређене мањкавости. Након извршеног надзора, управни инспектор сачињава записник о надзору у који уноси налаз утврђеног чињеничног стања, предлог мера за отклањања незаконитости, неправилности или недостатака уколико их има, као и обавезу надзираног органа да о учињеним мерама за отклањање незаконитости, неправилности или недостатака обавести управну инспекцију. Руководилац надзираног органа има право да да примедбу на записник. Друга фаза поступка је доношење решења којим се налаже надзираном органу да предузме мере ради отклањања мањкавости. Уколико надзирани орган није предузео мере из записника, управни инспектор доноси решење којим се налаже надзираном органу да у одређеном року предузме мере ради отклањања незаконитости, неправилности или недостатака. Против овог решења дозвољена је жалба главном управном инспектору, а уколико је главни инспектор донео првостепено решење о жалби одлучује министар.
Уколико надзирани орган не поступи по овом решењу, руководиоцу тог органа изриче се прекршајна новчана казна.
8. Инспекцијски надзор
8.1. Појам инспекцијског надзора
Инспекцијски надзор спада у „класичну“ групу послова државне управе у којој држава својим ауторитетом регулише одређени друштвени однос и налаже одређено поступање или уздржавање у поступању.
Инспекцијским надзором орани државне управе испитују спровођење закона и других прописа непосредним увидом у пословање и поступање физичких и правних лица и, зависно од резултата надзора, изричу мере на које су овлашћени. Инспекцијски надзор се састоји од 1. непосредног увида у пословање и 2. изрицања мера – санкција.
Инспекцијски надзор уопште регулисан је Законом о инспекцијском надзору који је донет 2015. године. Према том Закону, инспекцијски надзор органи државне управе спроводе превентивним деловањем или налагањем мера ради обезбеђивања законитости и безбедности пословања и поступања надзираних субјеката и спречавања или отклањања штетних последице по заштићена добра, права и интересе. Инспекцијски надзор садржи превентивно поступање (праћење стања, процене ризика, израде планова – није се десио штетни догађај) и интервентно поступање (налагање мера – постоји непосредна опасност да се деси или се десио штетни догађај). Различитим законима у више области прописани су затим специфични инспекцијски надзори, као што је на пример Ветеринарски надзор који је регулисан Законом о ветеринарству.
8.2. Врсте и облици инспекцијског надзора
Врсте инспекцијског надзора су: 1. редовни, 2. ванредни, 3. контролни и 4. допунски. Редовни надзор је онај који се планира унапред, на основу процена могућих ризика и он може бити месечни, тромесечни, полугодишњи (тзв. оперативни) и годишњи и вишегодишњи (стратешки) план. Ванредни надзор је надзор потребан ради предузимања хитних мера, када постоји сумња да ће се десити или се дешава догађај који може угрозити живот и здравље људи, привреду, животну средину, јавни ред и мир и друге јавне интересе, када само лице које је субјект надзора то затражи, као и кад се поступа по представци – пријави физичког или правног лица. Контроли надзор постоји да би се проверило да ли се наложене мере инспекцијског надзора примењују. Допунски надзор се врши уколико орган сматра да су у међувремену настале одређене чињенице код неког лица, а које нису постојале у време кад је вршен редован, ванредан или контролни надзор.
Облици инспекцијског надзора су 1. теренски (изван службених просторија инспекције, на лицу места) и 2. канцеларијски (у службеним просторијама инспекције).
8.3. Покретање и вођење поступка инспекцијског надзора
Пре почетка надзора, потребно је да се предузму претходне радње прописане Законом о инспекцијском надзору:
1. прикупљање података о претходним инспекцијским надзорима,
2. 
налог за инспекцијски надзор који инспектору даје руководилац инспекције (осим за контролни надзор),
3. 
обавештење о предстојећем инспекцијском надзору (осим у случајевима хитности, одн. заштите јавног интереса).
Поступак се покреће 1. по службеној дужности или 2. на захтев странке (може бити лице над којем треба извршити надзор или физичко или правно лице које има правни основ да тражи покретање поступка) и 3. поводом захтева другог лица коме је посебним законом признато својство странке у поступку.
По службеној дужности може се покренути поступак и када било које лице поднесе представку. Представка није захтев за покретање поступка, већ иницијатива за покретање поступка. Уколико инспектор сматра да не постоје услови за покретање поступка по иницијативи трећег лица, дужан је да о томе обавести подносиоца представке у року од 30 дана од дана пријема представке.
У инспекцијском поступку инспектор утврђује чињенично стање предузимањем одређених радњи, односно инспектор може да:
1) 
изврши увид у јавне исправе и податке из јавних регистара и евиденција, 
2) 
изврши увид у личну или другу јавну исправу ради идентификације присутних лица;
3) 
узима писане и усмене изјаве надзираних субјеката и да их позива да дају изјаве о питањима од значаја за инспекцијски надзор;
4) 
наложи да му се у одређеном року ставе на увид пословне књиге, општи и појединачни акти, евиденције, уговори и друга документација;
5) 
врши увиђај, односно прегледа и проверава локацију, земљиште, објекте, пословни и други нестамбени простор, постројења, уређаје, опрему, прибор, возила и друга наменска превозна средства, друга средства рада, производе, предмете који се стављају у промет, робу у промету и друге предмете којима обавља делатност или врши активност, као и друге предмете од значаја за инспекцијски надзор;
6) 
узме потребне узорке ради њиховог испитивања и утврђивања чињеничног стања;
7) 
фотографише и сними простор у коме се врши инспекцијски надзор и друге ствари које су предмет надзора;
8) 
предузме друге радње ради утврђивања чињеничног стања (као што је привремено одузимање предмета ради обезбеђења доказа).
На основу утврђеног чињеничног стања, инспектор сачињава записник у кога уноси податке о свим релевантним чињеницама који се потписује и од стране надзираног лица (ако одбије да потпише, то се констатује у самом записнику) и доставља се надзираном лицу у року од осам дана од завршетка инспекцијског надзора. 
Надзирани субјект има право да стави примедбе на записник у року од пет радних дана од пријема записника.
На основу записника и примедби на записник, инспектор може:
1. донети решење којим изриче неку од мера прописаних законом; 
2. 
у записнику констатовати да нема незаконитости, неправилности или недостатака у пословању надзираног субјекта и такав записник доставити надзираном лицу;
3. 
изузетно може донети и усмено решење којим се налажу мере прописане законом. 
Против решења инспектора може се изјавити жалба у року од 15 дана од доставе писаног решења. О жалби одлучује другостепени орган (нпр. против решења ветеринарског инспектора по жалби одлучује министар пољопривреде).
Против одлуке другостепеног органа може се покренути управни спор пред Управним судом.
8.4. Мере које се изричу у инспекцијском надзору
Инспектор изриче следеће мере:
1. 
превентивне мере (упозоравање на законска права и обавезе, указивање на могуће штетне последице, налагање предузимања радњи или уздржавања као мере предострожности);
2. 
мере за отклањање незаконитости (конкретне мере како би се отклонила незаконитост);
3. 
посебне мере наредбе, забране и заплене (забрана обављања делатности или вршења активности, заплена документације, робе или других предмета и сл.);
4. 
мере за заштиту права трећих лица (закључак о јавном објављивању изречених мера, на пример у случају избијања епидемије због неисправности воде на јавној чесми).
Инспектор је дужан да изрекне оне мере које су сразмерне учињеном делу (слично начелу праведности и сразмерности у кривичном праву), 
односно мере које су сразмерне процењеном ризику, насталим или вероватним незаконитим и штетним последицама, а које су најповољније за надзираног субјекта и којима се постиже циљ и сврха закона.
9. Поверавање послова државне управе
Поједини послови државне управе се могу поверити аутономним покрајинама, општинама, градовима и граду Београду, јавним предузећима, установама, јавним агенцијама и другим организацијама (имаоцима јавних овлашћења). Овакво поверавање послова могуће је само уколико је законом предвиђено. Тако је нпр. Законом о јединственом бирачком списку предвиђено да министарство за државну управу води јединствени бирачки списак, а да део бирачког списка за подручје јединице локалне самоуправе ажурира општинска, односно градска управа, као поверен посао. 
При вршењу поверених послова државне управе имаоци јавних овлашћења имају иста права и дужности као органи државне управе. Влада и органи државне управе задржавају и после поверавања послова државне управе одговорност за њихово извршавање, а средства за вршење поверених послова државне управе обезбеђују се у буџету Републике Србије.
Кад је имаоцима јавних овлашћења поверено доношење прописа, они по природи и називу морају да одговарају прописима које доносе органи државне управе. Имаоци јавних овлашћења дужни су да пропис чије им је доношење поверено објаве у „Службеном гласнику Републике Србије“. 
Послови државне управе везани за обликовање политике Владе не могу бити ником поверени. Послови инспекцијског надзора могу бити поверени једино органима аутономне покрајине, општине, града и града Београда.
Орган државне управе који врши надзор над радом ималаца јавних овлашћења у вршењу поверених послова државне управе одређује се законом и он је надзорни орган државне управе. Притом, надзорни орган државне управе има сва општа овлашћења у надзору над радом. 
Орган државне управе је овлашћен да у вршењу надзора над радом 
1) захтева извештаје и податке о раду;
2) 
утврди стање извршавања послова, упозори на уочене неправилности и одреди мере и рок за њихово отклањање;
3) издаје инструкције;
4) наложи предузимање послова које сматра потребним;
5) покрене поступак за утврђивање одговорности;
6) 
непосредно изврши неки посао ако оцени да се друкчије не може извршити закон или други општи акт;
7) предложи Влади да предузме мере на које је овлашћена.
Надзорни орган државне управе дужан је да непосредно изврши поверени посао, ако би неизвршење посла могло да изазове штетне последице по живот или здравље људи, животну средину, привреду или имовину веће вредности.
Ако ималац јавних овлашћења и поред вишеструких упозорења не почне да врши поверени посао или не почне да га врши правилно или благовремено, надзорни орган државне управе преузима извршење посла, најдуже на 120 дана. 
Ималац јавних овлашћења дужан је да пре објављивања прописа прибави од надлежног министарства мишљење о уставности и законитости прописа, а министарство да њему достави образложени предлог како да пропис усагласи са Уставом, законом, другим прописом или општим актом Народне скупштине и Владе. Ако ималац јавних овлашћења не поступи по предлогу министарства, министарство је дужно да Влади предложи доношење решења којим се поништава или укида пропис имаоца јавних овлашћења. Ако пропис који је донео ималац јавних овлашћења није у сагласности са Уставом или законом, министарство је дужно да предложи Влади да га обустави од извршења и да пред Уставним судом покрене поступак за оцену његове уставности или законитости. Имаоци јавних овлашћења сами одговарају за штету коју својим незаконитим или неправилним радом проузрокују физичким и правним лицима у вршењу поверених послова државне управе.
Када је општинама поверено вршење одређених послова, две или више општина се могу удружити како би заједнички извршавали те поверене послове. Ово удруживање може бити на предлог тих општина или на предлог министарства у чијем делокругу су поверени послови, уколико министарство сматра да општине нису у могућности да самостално ефикасно извршавају поверене послове. Споразум о заједничком извршавању поверених послова доставља се Влади ради давања сагласности.
10. Сукоб надлежности, решавање по жалби и изузеће 
Сукоб надлежности, решавање по жалби и изузеће службеног лица су процесни појмови који су детаљно регулисани Законом о општем управном поступку. Закон о државној управи прописује само надлежност у оквиру поступања у управним стварима, односно надлежност за решавање о сукобу надлежности, жалби и изузећу службеног лица.
10.1. Сукоб надлежности
Сукоб надлежности може бити позитиван – када два органа истовремено сматрају да су надлежни за решавање у одређеној ствари или негативан – када два органа сматрају да нису надлежни за решавање у одређеној ствари.
Сукоб надлежности између органа државне управе, између органа државне управе и имаоца јавних овлашћења, као и између ималаца јавних овлашћења решава Влада.
Сукоб надлежности између подручних јединица органа државне управе решава руководилац органа државне управе (министар, директор посебне организације).
10.2. Решавање о жалби
О жалби на првостепено решење подручне јединице органа државне управе решава министар, односно директор органа у саставу у управним стварима из делокруга органа у саставу, односно директор посебне организације.
О жалби на првостепено решење органа у саставу решава министар.
На првостепено решење министарства и посебне организације жалба се може изјавити само кад је то законом изричито одређено и о жалби решава Влада.
10.3. Изузеће службеног лица
О изузећу службеног лица у министарству решава министар, а у органу у саставу и посебној организацији – директор. О изузећу директора органа у саставу решава министар, а о изузећу министра и директора посебне организације решава Влада. О изузећу службеног лица у имаоцу јавних овлашћења решава руководилац надлежног органа имаоца јавних овлашћења. 
11. Међусобни односи органа државне управе 
Однос између органа државне управе је однос у коме ни један орган државне управе није на вишој или нижој хијерархијској лествици. Међусобни однос органа државне управе у нашем правном систему припада хоризонталном типу односа за који је карактеристично, пре свега, не постојање хијерархијских овлашћења.
Основни односи органа државне управе су: 1. однос сарадње и размене информација и 2. заједнички рад.
1. 
Органи државне управе дужни су да сарађују у свим заједничким питањима и да једни другима достављају податке и обавештења потребних за рад.
Пословник Владе уредио је сарадњу министарстава и посебних организација. Наиме, предлоге аката које усваја Влада припремају министарства. Влада на седници доноси уредбе, одлуке, решења и закључке, као што утврђује предлоге закона. 
Да би неки материјал могао да буде на дневном реду седнице Владе, тај материјал мора бити припремљен у складу са Пословником Владе. То у пракси значи да министарство које је предлагач, уз предлог акта (нпр. уредбе) мора доставити и мишљење других министарства на ту уредбу, ако је материја која се уређује из надлежности тих других министарстава. На пример, Уредба о мониторингу квалитета деривата нафте и биогорива спада у област енергетике, па је Министарство рударства и енергетике надлежно да је припреми за усвајање на Влади. Пре него што пошаље материјал на усвајање Влади, Министарство рударства и енергетике дужно је да на текст уредбе прибави мишљења министарстава – финансија, трговине, привреде, као и Републичког секретаријата за законодавство. Уколико та министарства, односно Секретаријат немају примедби, Уредба се може усвојити. Уколико имају примедби, предлагач материјала дужан је да се изјасни да ли прихвата примедбе, а ако не прихвата, мора навести разлоге зашто не прихвата. Практично је Пословник Владе увео обавезу сарадње органа државне управе.
2. 
Органи државне управе оснивају заједничка тела и пројектне групе ради извршавања послова чија природа захтева учешће више органа државне управе.
Уколико је неко питање које се мора уредити законом или подзаконским актом толико комплексно да његово решавање мора обухватити више министарстава, Закон о државној управи предвиђа могућност оснивања заједничких тела и пројектних група како би се питање решило на најбољи начин. Уредба о начелима за унутрашње уређење и систематизацију радних места у министарствима, посебним организацијама и службама Владе предвиђа више облика заједничких тела, као што су Координационо тело (оснива Влада), заједничко тело (оснива се споразумом два или више министарства), радна група и посебна радна група (оснива министар, односно руководилац органа). Сва ова тела представљају формални начин сарадње који, уколико се посао добро организује, може дати изузетне резултате.
12. Однос органа државне управе и Владе 
Органи државне управе су самостални у свом раду и на њихове одлуке не сме утицати ни један други државни орган. Органи државне управе раде на основу и у складу са Уставом и законима (начело законитости и начело самосталности). 
Однос Владе и органа државне управе јесте хијерархијски однос у смислу 1. надзора над радом, 2. усклађивања рада органа и 3. усмеравања рада у спровођењу политике и извршавању закона.
12.1. Надзор над радом
Влада има донекле ограничено право утицаја на рад органа управе. Ограничење утицаја извршне власти – Владе на државну управу – огледа се у немогућност мешања у на пример, инспекцијске послове, решавања у конкретним управним стварима у поступцима које воде органи државне управе или имаоци јавних овлашћења. То значи да Влада не може наредити како да се реши нека појединачна управна ствар, осим уколико законом није предвиђена другостепена надлежност Владе (одлучивање по жалби).
У односу на опште акте органа државне управе, ако орган државне управе не донесе пропис, доноси га Влада ако би недоношење тог прописа могло изазвати штетне последице по живот или здравље људи, животну средину, привреду или имовину веће вредности. Влада може поништити или укинути пропис органа државне управе који је у супротности са законом или прописом Владе и одредити рок за доношење новог прописа.
Планирање и извештавање: министарства и посебне организације дужни су да сачине годишњи план рада, ради припреме годишњег плана рада Владе. Министарства и посебне организације подносе Влади најмање једном годишње извештај о свом раду, који садржи опис стања у областима из њиховог делокруга, податке о извршавању закона, других општих аката и закључака Владе и податке о предузетим мерама и њиховом дејству.
12.2. Усклађивање и усмеравање рада
Влада закључцима усмерава органе државне управе у спровођењу политике и извршавању закона и других општих аката, усклађује њихов рад и министарствима и посебним организацијама одређује рокове за доношење прописа, ако нису одређени законом или општим актом Владе.
Влада може оснивати координациона тела ради усмеравања појединих послова из делокруга више органа државне управе. Чланови координационих тела Владе могу бити само чланови Владе. Влада одређује и задатке координационог тела, руковођење координационим телом и сва друга питања везана за рад координационог тела.
13. Однос органа државне управе и Народне скупштине, 
однос органа државне управе и председника Републике
Односи министарстава и посебних организација са Народном скупштином и председником Републике заснивају се на правима и дужностима одређеним Уставом, законом и другим општим актима. Министарства и посебне организације дужни су да Народној скупштини и председнику Републике преко Владе проследе обавештења, објашњења и податке везане за њихове надлежности.
Народна скупштина надзире рад органа државне управе преко надзора над радом Владе и чланова Владе.
14. Однос органа државне управе и државних органа
Oднос органа државне управе са другим државним органима су односи са судовима, јавним тужилаштвима и другим државним органима. 
Однос са јавним тужилаштвима је однос сарадње, однос са судовима може бити однос сарадње или судска контрола одлука државне управе. 
Однос са другим државним органима подразумева однос са органима која имају статус независних тела. Ова независна тела представљају новину у модерним државним уређењима и полазе од идеје постојања одређених државних органа који врше неке законодавно-контролне функције и функције извршне власти које у себи имају стручни карактер, али су независне од утицаја политике и извршне власти. Органе руковођења у тим телима бира Народна скупштина и они за свој рад одговарају Народној скупштини. Независна тела оснивају се Уставом (Заштитник грађана, Државна ревизорска институција) или посебним законом (Агенција за борбу против корупције, Повереник за информације од јавног значаја и заштиту података о личности).
Основна карактеристике међусобних односа органа државне управе и ових државних органа је специфична контрола рада органа државне управе од стране тих независних органа, о чему ће бити више речи у Глави IV – Добра управа.
15. Однос са судовима и судска контрола државне управе
Однос органа државне управе може бити 1. однос сарадње и 2. судска контрола одлука државне управе.
Однос сарадње подразумева сарадњу о размени података и међусобном обавештавању органа државне управе и судова и јавних тужилаштава.
Судска контрола одлука државних органа утврђена је Уставом (члан 198. Устава) којим се предвиђа да појединачни акти и радње државних органа морају бити засновани на закону, а та законитост подлеже судској заштити, у већини случајева у управном спору.
Закон о управним споровима из 2009. године предвиђа да у управном спору суд одлучује о законитости коначних управних аката, осим оних у погледу којих је предвиђена другачија судска заштита. У управном спору суд одлучује и о законитости коначних појединачних аката којима се решава о праву, обавези или на закону заснованом интересу, у погледу којих у одређеном случају законом није предвиђена другачија судска заштита, као и о законитости других коначних појединачних аката када је то законом предвиђено.
16. Однос органа државне управе и локалне самоуправе 
Локална самоуправа је механизам којим грађани непосредно или преко својих представника ограничавају државну власт.
 О самом појму локалне власти више се говори у делу Приручника којим се односи на Уставно уређење. 
У овом делу биће речи само о органима локалне самоуправе (општине или града), као и односу органа државне управе са органима локалне самоуправе. 
16.1. Органи локалне самоуправе
Органи локалне самоуправе су:
1. Скупштина локалне самоуправе 

(о скупштини јединице локалне самоуправе говори се у делу Приручника којим је се односи на Уставно уређење). 
2. Председник општине/града,
3. Општинско/градско веће,
4. Општинска/градска управа.
Председник општине
Председник општине је извршни орган локалне власти.
Председника општине бира скупштина општине, из реда одборника, на период од четири године, тајним гласањем, већином гласова од укупног броја одборника. Кандидата за председника општине предлаже председник скупштине општине. Председнику општине избором престаје мандат одборника. Председник општине је на сталном раду у општини.
Председник општине има заменика који га замењује у случају његове одсутности и спречености да обавља своју дужност. Заменика председника предлаже кандидат за председника општине. 
Председник општине је надлежан:
1) да представља и заступа општину;
2) 
да предлаже начин решавања питања о којима одлучује скупштина;
3) наредбодавац је за извршење буџета;
4) да усмерава и усклађује рад општинске управе;
5) 
да доноси појединачне акте за које је овлашћен законом, статутом или одлуком скупштине;
6) 
да врши и друге послове утврђене статутом и другим актима општине.
Председник општине може бити разрешен пре истека времена на које је биран на образложени предлог најмање једне трећине одборника, при чему је одлука донета ако је за њу гласала већина од укупног броја одборника у скупштини (на исти начин на који је изабран). 
Разрешењем председника општине престаје мандат и заменику председника општине, као и члановима општинског већа, пошто су они и изабрани на његов предлог.
Општинско веће
 Општинско веће је други извршни орган општине. Њега чине председник општине, заменик председника општине и чланови које, на предлог кандидата за председника општине, бира скупштина општине, на време од четири године и то већином укупног броја одборника. Закон је предвидео максималан број које може имати општинско веће у зависности од броја становника општине (до пет чланова за општине до 15.000 становника, до седам за општине до 50.000 становника, до девет за општине, одн. градове до 10.000 становника и до 11 преко 100.000 становника), а колико ће их бити у одређеној општини утврђује се њеним статутом. Чланови општинског већа бирају се истовремено и обједињено са избором председника и заменика председника општине. Ни они не могу бити одборници, те ако су изабрани из реда одборника, избором им престаје одборнички мандат. Чланови општинског већа могу бити задужени за једну или више области из надлежности општине. Могу, али не морају, бити на сталном раду у општини.
Општинско веће је надлежно да:
1) 
предлаже статут, буџет и друге одлуке и акте које доноси скупштина општине;
2) 
непосредно извршава и стара се о извршавању одлука и других аката скупштине;
3) 
доноси одлуку о привременом финансирању, ако скупштина не донесе буџет пре почетка фискалне године;
4) 
врши надзор над радом општинске управе, поништава или укида акте општинске управе који нису у сагласности са законом, статутом или другим општим актом или одлуком скупштине општине;
5) 
решава у управном поступку у другом степену о правима и обавезама грађана, предузећа и установа и других организација, у управним стварима из надлежности општине;
6) 
прати реализацију програма пословања и врши координацију рада јавних предузећа чији је општина оснивач;
7) 
подноси Скупштини општине тромесечни извештај о раду јавних предузећа чији је општина оснивач;
8) 
стара се о извршавању поверених надлежности из оквира права и дужности Републике, односно аутономне покрајине;
9) 
поставља и разрешава начелника општинске управе, односно начелника управе за поједине области;
Председник општине је дужан да обустави од извршења одлуку општинског већа за коју сматра да није сагласна закону, пошто он одговара за законитост рада општинског већа.
Општинска управа
Општинска управа је посебан орган општине, који донекле има положај органа државне управе у Републици.
Општинска управа је надлежна да:
1) 
припрема нацрте прописа и других аката које доноси скупштина општине, председник општине и општинско веће;
2) 
извршава одлуке и друге акте скупштине, председника општине и општинског већа;
3) 
решава у управном поступку у првом степену о правима и обавезама грађана, предузећа и установа и других организација у управним стварима из надлежности општине;
4) 
врши управни надзор над извршавањем прописа и других општих аката скупштине;
5) 
извршава законе и друге прописе чије је извршавање поверено општини;
6) 
обавља стручне послове и административно-техничке послове за потребе рада скупштине општине, председника општине и општинског већа. 
Општинска управа се образује као јединствен орган, а у општинама са преко 50.000 становника могу се, уместо јединствене општинске управе, образовати општинске управе за поједине области. Када је општинска управа образована као јединствени орган, њом руководи начелник општинске управе, а када се образују управе за поједине области, сваком од њих руководи начелник управе за одређену област. Начелника поставља општинско веће, на основу јавног конкурса, на период од пет година. Акт о организацији општинске управе доноси скупштина општине на предлог општинског већа, а акт о унутрашњем уређењу и систематизацији општинске управе обједињује начелник и доставља општинском већу на усвајање. 
16.2. Однос органа државне управе са органима 
локалне самоуправе
Однос органа државне управе са органима локалне самоуправе заснивају се правима и дужностима одређеним законом. У даљем тексту употреба појма „орган Републике“ означава орган државне управе.
Однос између ових органа је двојак.
1. Однос сарадње
Органи локалне самоуправе имају право да: 
1) 
дају органима Републике иницијативе за уређивање односа од значаја за локалну самоуправу и за предузимање мера од значаја за решавање питања из оквира права и дужности јединице локалне самоуправе;
2) 
подносе представке и дају предлоге у погледу поступања органа Републике;
3) 
учествују, самостално или преко својих асоцијација у припреми закона и других прописа чија је садржина од посебног значаја за остваривање и развој локалне самоуправе,
4) 
траже мишљење од надлежног органа Републике у вези са применом закона и других прописа који су од непосредног утицаја на развој и остваривање локалне самоуправе и за рад органа јединице локалне самоуправе;
5) 
да буду обавештавани од стране органа Републике о мерама које ови предузимају или намеравају да предузму у извршавању закона и других прописа, о заштити уставности и законитости, појавама које их нарушавају и о мерама за њихово отклањање, о остваривању права грађана на локалну самоуправу, као и о другим питањима од непосредног интереса за остваривање система локалне самоуправе и за рад органа јединице локалне самоуправе;
6) 
да траже пружање стручне помоћи са применом закона и других прописа који су од непосредног утицаја на развој и остваривање локалне самоуправе и за рад органа јединице локалне самоуправе.
2. Однос надзора над радом (хијерархијски однос)
Органи Републике врше надзор над законитошћу рада и аката органа јединице локалне самоуправе, у складу с Уставом и законом. Закон о локалној самоуправи је регулисао ситуације у којим постоји могућност интервенције републичке власти.
Обустава од извршења општег акта 
Влада је дужна да обустави од извршења општи акт јединице локалне самоуправе за који сматра да није сагласан Уставу или закону, решењем које ступа на снагу кад се објави у „Службеном гласнику Републике Србије“.
Решење о обустави од извршења престаје да важи ако Влада у року од пет дана од објављивања решења не покрене поступак за оцену уставности и законитости општег акта.
Оцена уставности и законитости – Поступак пред Уставним судом
Надлежно министарство покренуће поступак за оцену уставности и законитости статута, прописа или другог општег акта јединице локалне самоуправе пред Уставним судом, ако сматра да тај акт није у сагласности с Уставом, законом или другим републичким прописом.
Несагласност општег акта локалне самоуправе са статутом локалне самоуправе – Поступак пред Управним судом
Кад министарство надлежно за послове локалне самоуправе сматра да општи акт органа јединице локалне самоуправе није у сагласности са њеним статутом, указаће на то скупштини јединице локалне самоуправе ради предузимања одговарајућих мера.
Ако скупштина јединице локалне самоуправе не поступи по предлозима министарства, оно покренути поступак пред Управним судом и истовремено ће предложити Влади да обустави од извршења акт из става 1. овог члана, до одлуке Управног суда.
Несагласност појединачног акта са законом или другим прописом
Ако нађе да појединачни акт органа, односно службе јединице локалне самоуправе, против кога није обезбеђена судска заштита, није у сагласности са законом или другим прописом, односно с одлуком или другим општим актом јединице локалне самоуправе, министарство надлежно за послове локалне самоуправе предложиће скупштини јединице локалне самоуправе да такав акт укине или поништи.
Ако скупштина не поступи у року од месец дана по датим предлозима, министарство надлежно за послове локалне самоуправе укинуће или поништити акт.
Распуштање скупштине јединице локалне самоуправе, привремени орган и превремени локални избори 
Скупштина јединице локалне самоуправе може се распустити ако:
1) скупштина не заседа дуже од три месеца;
2) 
ако не изабере председника општине и општинско веће у року од месец дана од дана конституисања скупштине јединице локалне самоуправе или од дана њиховог разрешења, односно подношења оставке;
3) не донесе статут или буџет у року утврђеном законом.
Одлуку о распуштању скупштине јединице локалне самоуправе доноси Влада, на предлог министарства надлежног за послове локалне самоуправе. Председник Народне скупштине расписује изборе за одборнике у року од два месеца од ступања на снагу одлуке о распуштању скупштине јединице локалне самоуправе.
До конституисања скупштине и избора извршних органа јединице локалне самоуправе, текуће и неодложне послове из надлежности скупштине и извршних органа јединице локалне самоуправе обавља привремени орган јединице локалне самоуправе који чине председник и четири члана. Привремени орган јединице локалне самоуправе образује Влада, водећи рачуна о политичком и националном саставу распуштене скупштине јединице локалне самоуправе.
Непосредан однос између републичких и локалних органа постоји и у области поверених послова, када орган државне управе врши надзор над повереним пословима о којима је било речи у Одељку 10. ове Главе – Поверавање послова државне управе.
17. Електронска управа
17.1. Појам електронске управе
Развој савременог друштва у области телекомуникационих и информационих технологија, такозвана „дигитална револуција“ као трећа индустријска револуција наметнула је нови модел размишљања и понашања. Нови вид слободе говора кроз могућност да свако говори о било којој теми великом броју публике, са минималним трошковима, посебно у поређењу са ранијим комуникационим технологијама, брзина размене информација, доступност информација и подизање општег нивоа свесности, брзо повезивање људи и брзина комуникација су добре стране нових технологија. С друге стране, небезбедност и несигурност података, а тиме и могућности различитих злоупотреба, од кршења приватности до новчаних превара и крађа, стварање генерација људи потпуно ослоњених на коришћење „компјутера и мобилних“, интернет предатори и слично су лоше стране „дигиталне револуције“.
Као и у свим ранијим променама, грађани и привреда су се брзо прилагодили новинама које је донела дигитална револуција. Тако по истраживању обављеном у 2017. години, број корисника дигиталних технологија у односу на укупан светски број становника је следећи: 3,77 милијарди корисника Интернета, што представља 50% од укупног броја, 2,80 милијарди корисника друштвених медија што представља 37% од укупног броја, 4,92 милијарди корисника мобилних телефона што представља 66% од укупног броја, а 1,61 милијарди корисника е-трговине, што представља 22% од укупног броја становника.
Држава, односно државна администрација касни за овим променама. Увођење дигиталних комуникација у скоро свим земљама света тек је у зачетку. Државни органи још увек преферирају „папир и печат“, „својеручни“ уместо дигиталног потписа, „пријем грађана“ уместо „комуникације преко Интернета или мобилне телефоније“, итд. Разлози за кашњење су објективног карактера, као што су висина новца који се мора уложити у изградњу инфраструктуре, опрему, системе, мреже и друго, али и субјективне природе у које спадају неповерење у сигурност, тачност и безбедност информација, необученост за руковање новим технологијама, и слично.
Доношење нових прописа којима се уређује дигитална технологија, односно коришћење ове технологије, касни за животом и темпом развоја и коришћења Интернета, мобилне телефоније и осталих технологија. 
Појам „електронска управа“ формално се уводи у правни систем Србије тек 2018. године када је донет Закон о електронској управи. Тим Законом појам електронске управе дефинише се као „обављање послова управе употребом информационо-комуникационих технологија“. Наведена дефиниција је сувише широка да би се схватио 
појам „електронске управе“. Треба имати у виду и чињеницу да се правна теорија ни не бави покушајем дефинисања појма „електронске управе“, него то препушта инжињерима, па у теорији државне управе још увек не постоји тачна и прецизна дефиниција овог појма. Можда најбољу дефиницију која помаже разумевању појма је дао специјалиста за нове технологије Мауро Д. Риос који електронску управу дефинише као „нови начин организације и управљања јавним пословима, увођењем позитивних трансформационих процеса у управљање и саму структуру организационе шеме, додавање вредности процедурама и пруженим услугама, кроз увођење и наставак усвајања информационих и комуникационих технологија као фацилитатора ових трансформација“.
17.2. Начела електронске управе
Начела електронске управе су :
1. ефикасност управљања опремом;
2. сигурност електронске управе;
3. забрана дискриминације.
Начело ефикасности управљања опремом подразумева да су државни службеници дужни да управљају опремом на највећи могући ефикасан и економичан начин.
Начело сигурности електронске управе обезбеђује информациону безбедност свих који користе опрему, како државних службеника, тако и грађана.
Начело забране дискриминације подразумева право свих грађана да користе услуге електронске управе, односно обавезу државних органа да омогуће свим грађанима приступ опреми, систему или мрежи како би могли да користе ове услуге.
Ова начела се не могу посматрати самостално, већ само уз начела државне управе о којима је било речи у Одељку 2. ове Главе – Начела државне управе. У том смислу ова начела су додатна начела, карактеристична за коришћење дигиталних технологија.
17.3. Портал еУправа
Портал еУправа је званични портал државне управе Републике Србије. Реч „портал“ је преузет из речника архитектуре и означава посебно наглашен или декорисан улаз. У данашњем речнику када се каже портал, пре свега се има у виду веб-портал који означава нефизичко, дигитално место приступа информацијама, а на ком месту су различите, али логички повезане апликације које су намењене и које ће користити већем броју корисника.
Портал еУправе почео је са радом 2010. године, али је правно регулисан тек 2018. године Законом о електронској управи.
Портал еУправе је место на којем различити органи који обављају послове државне управе пружају услуге преко Интернета, електронским путем. Законом о електронској управи није предвидео обавезу органа који пружа услуге државне или јавне управе да то чини преко портала еУправе. Овај Закон само предвиђа обавезу органа који обављају послове државне управе да морају да управно поступају и електронски комуницирају са корисницима тих услуга (грађани и правна лица) преко јединствене информационо-комуникационе мреже, али не уводи обавезу пружања услуга државне управе коришћењем те мреже. Обавеза пружања јавних услуга преко информационих мрежа, коришћењем Интернета или мобилне телефоније могући је следећи корак, након техничког и технолошког развоја и расположивих финансијских могућности државе.
У овом моменту, на порталу еУправе могуће је електронско коришћење различитих услуга, као што су измена података у матичним књигама, подношење захтева за издавање личних докумената и заказивање термина за подизање личних докумената, промене у бирачком списку и слично.
Једна од новина на овом порталу јесте тзв. епартиципација. Електронска партиципација (еПартиципација) је термин који означава употребу информационо-комуникационих технологија у процесима јавног управљања и владања. Пре свега се односи на квалитетнији контакт између грађана и представника власти, на начин да омогућава комуникацију без нужности физичког присуства актера дијалога. У суштини, за сада је ово место на којем се одржавају јавне расправе у „виртуелном“ простору (www.euprava.gov.rs/eParticipacija).
Изменама Закона о државној управи из 2018. године начињен је значајан напредак у области електронске управе, па је тако предвиђена обавеза органа државне управе да, када припрема нацрт закона, другог прописа или акта, на својој интернет страници и на порталу еУправе објави податак да започиње са припремом нацрта закона, другог прописа и акта и да објави основне информације о свим решењима која ће бити предложена. Истим изменама прописано је и обавеза објављивања активности приликом сачињавања полазног документа, као и приликом консултација и јавних расправа о чему ће бити речи у Пододељку 19.2. ове Главе – Полазни документ, консултације и јавна расправа.
18. Јавне агенције
18.1. Појам јавне агенције
Јавна агенција је организација која се оснива за развојне, стручне или регулаторне послове од општег интереса уколико ти послови не захтевају сталан и непосредан политички надзор и ако јавна агенција може боље и делотворније да их врши него орган државне управе, нарочито ако се у целини или претежно могу финансирати од цене коју плаћају корисници услуга које агенција пружа. Шире гледано, јавне агенције спадају у организације које врше послове државне управе. 
Основне карактеристике јавне агенције су: 1. специфичност послова 2. политички надзор и 3. могућност пружања услуга на тржишту.
Јавној агенцији могу се посебним законом, као јавно овлашћење, поверити следећи послови државне управе:
– 
доношење прописа за извршавање закона и других општих аката Народне скупштине и Владе,
– решавање у првом степену у управним стварима,
– издавање јавних исправа и
– вођење евиденција.
Општа правила о положају, оснивању, органима управљања, пословима које може вршити, финансирању и заштити јавног интереса прописана су Законом о јавним агенцијама из 2005. године, али се јавна агенција може основати само уколико је то посебним законом предвиђено (нпр. Закон о Агенцији за привредне регистре).
18.2. Положај јавне агенције
Јавна агенција је самостална у свом раду. Влада не може усмеравати рад јавне агенције, нити га усклађивати са радом органа државне управе. 
Јавна агенција се финансира из:
– цене коју плаћају корисници услуга агенције,
– поклона (донација), прилога покровитеља (спонзорстава),
– 
буџета Републике Србије (финансирање поверених послова државне управе) и
– других прилога и прихода које оствари према закону.
Права оснивача у име Републике Србије врши Влада ако посебним законом није што друго одређено. Акт о оснивању јавне агенције доноси оснивач и њиме уређује:
1) назив, седиште и сврху јавне агенције;
2) послове и делатности јавне агенције;
3) 
права, обавезе и одговорности јавне агенције за обавезе у правном промету;
4) 
делокруг и састав органа јавне агенције и њихов међусобни однос;
5) 
права и обавезе оснивача према јавној агенцији и јавне агенције према оснивачу;
6) 
средства која оснивач обезбеђује за оснивање и почетак рада јавне агенције;
7) 
изворе, начине и услове стицања средстава за рад јавне агенције;
8) друга питања значајна за оснивање и рад јавне агенције.
18.3. Органи јавне агенције
Органи јавне агенције јесу управни одбор и директор.
Управни одбор усваја годишњи програм рада, финансијски план јавне агенције и извештаје које јавна агенција подноси оснивачу, доноси прописе и друге опште акте јавне агенције изузев правилника о унутрашњој организацији и систематизацији радних места у јавној агенцији, усмерава рад директора и издаје му упутства за рад, надзире пословање јавне агенције и врши друге послове прописане законом или актом о оснивању јавне агенције. Све чланове управног одбора именује оснивач, изузев кад део чланова именују корисници услуга агенције. Члан управног одбора именује се на пет година и може поново бити именован. Управни одбор има председника, кога именује оснивач међу члановима управног одбора које је именовао. Управни одбор доноси одлуке већином гласова свих својих чланова.
Директор заступа и представља јавну агенцију, руководи радом и пословањем јавне агенције, доноси појединачне акте јавне агенције, одлучује о правима, обавезама и одговорностима запослених у јавној агенцији, припрема и спроводи одлуке управног одбора и врши друге послове одређене законом или актом о оснивању јавне агенције. Директор доноси правилник о унутрашњој организацији и систематизацији радних места у јавној агенцији. Директор се именује на пет година и може поново бити именован. Директора именује оснивач после спроведеног јавног конкурса. Јавни конкурс спроводи управни одбор.
18.4. Надзор над радом јавне агенције
Поред именовања и разрешења чланова управног одбора и директора јавне агенције, оснивач – Влада даје сагласност и на годишњи програм рада, на финансијски план јавне агенције и на друге акте одређене законом. Надзор над радом јавне агенције у повереним пословима државне управе врши министарство у чијем су делокругу послови јавне агенције. Законито и наменско коришћење средстава јавне агенције и примену прописа којима се уређују јавне финансије и финансијско и рачуноводствено пословање надзире министарство надлежно за послове финансија. Примену прописа о службеној употреби језика и писма, канцеларијском пословању, пословање са странкама и корисницима, као и ефикасност и ажурност решавања у управном поступку, стручну спрему запослених који решавају у управном поступку и овлашћења за решавање у управном поступку надзире министарство надлежно за послове управе.
19. Јавност рада
Јавност рада органа државне управе је једно од основних начела модерних држава. Оно представља и основу за примену других начела демократског уређења, односно за контролу њихове примене, али и предуслов за остваривање и заштиту људских права и слобода.
Од Устава Републике Србије, па преко више закона, регулисана је јавност рада извршне власти, значи како Владе, тако и министарстава. Тако, Устав у члану 51. предвиђа као основно право да свако има право да истинито, потпуно и благовремено буде обавештаван о питањима од јавног значаја и средства јавног обавештавања су дужна да то право поштују. Такође, свако, има право на приступ подацима који су у поседу државних органа и организација којима су поверена јавна овлашћења.
19.1. Обавештавање јавности
Закон о државној управи предвиђа дужност органа државне управе да обавештавају јавност о свом раду преко средстава јавног информисања и на други прикладан начин. 
Јавно обавештавање остварује се преко објављивања аката државних органа у републичком јавном гласилу – „Службеном гласнику Републике Србије“. Обавеза објављивања аката државних органа у овом смислу регулисана је и чланом 196. Устава којим се предвиђа да се закони и сви други општи акти објављују пре ступања на снагу, с тим да ступају на снагу најраније осам дана од дана објављивања. Смисао ове одредбе превасходно лежи у обавези информисања грађана о утврђеним правним нормама, односно новим или промењеним правилима понашања, правима и обавезама за које грађани мо-
рају знати.
Други вид обавештавања јавности јесте преко медија (новине, ТВ, интернет), и то издавањем саопштења, конференцијама за штампу, обавезним обавештавањем на интернет страницама министарстава, као и на сваки други погодан начин коришћењем медија, а нарочито јавних медијских сервиса. 
Посебан вид обавештавања јавности – обавештавање „унапред“, пре доношења неког закона, прописа или акта представља новину и значајан напредак у прихватању начела партнерства грађана и државне администрације. Када орган државне управе припрема нацрт закона, другог прописа или акта дужно је да на својој интернет страници и на порталу е-управе објави податак да започиње са припремом нацрта закона, другог прописа и акта и да објави основне информације о свим решењима која ће бити предложена. Суштина ове обавезе је да грађани знају унапред, пре доношења закона да постоји могућност промена које могу на неки начин утицати на њихов живот.
Обавеза обавештавања јавности може се ограничити само на основу закона. Законом о тајности података прописани су разлози и поступци када се одређени подаци сматрају тајним, па се због заштите података који су од интереса за националну и јавну безбедност, одбрану, унутрашње и спољне послове Републике Србије у стриктно прописаном поступку може ускратити право на обавештавање јавности.
19.2. Полазни документ, консултације и јавна расправа
Један од важних инструмената обавештавања јавности, али и активног учешћа грађана у власти су: полазни документ, консултације и јавна расправа. Ова три механизма представљају остваривање у пракси, не само уставног права на обавештеност, него и предуслов за остваривање многих других уставних права и слобода.
Полазни документ је први акт који припрема орган државне управе када припрема нацрт закона којим се битно мења правни режим у једној области или којим се уређују питања која посебно занимају јавност. Овај документ мора садржати следеће информације: 1. приказ проблема у одређеној области и њихових узрока, 2. циљеви и очекивани ефекти које ће закон донети, 3. основна начела уређења друштвених односа у тој области, односно која су то нова права и обавезе за оне субјекте на које се закон односи. Полазни документ орган државне управе мора да објави на својој интернет страници и на порталу е-управе.
Консултације, по својој природи, не укључују целокупну јавност, за разлику од полазног документа или јавне расправе који укључују све грађане. Консултације се пре свега односе на тзв. релевантне субјекте, под којима се подразумевају професионална и стручна удружења, удружења грађана, стручна јавност и друге заинтересоване стране. Консултације представљају не толико обавештавање јавности, него више „грађанско помагање“ држави укључивањем стручних лица у израду нацрта закона или подзаконског акта, како би се у оквиру струке нашло најбоље или најоптималније решење.
Јавна расправа се спроводи ако се неким законом, прописом или другим актом битно мења правни режим у некој области, ако се неким законом уређују питања која посебно занимају јавност и ако се припрема стратегија развоја
Сматра се да су критеријуми који се односе на обавезу спровођења јавне расправе испуњени у следећим случајевима:
1) приликом припреме новог системског закона;
2) приликом припреме стратегије развоја;
3) 
приликом припреме новог закона, осим ако надлежни одбор Владе на образложен предлог предлагача не одлучи друкчије;
4) 
приликом припреме закона о изменама и допунама закона ако се њиме битно мењају решења из постојећег закона, о чему 
надлежни одбор Владе, на образложен предлог предлагача, одлучује у сваком конкретном случају;
5) 
приликом припреме закона о потврђивању међународног уговора – само ако надлежни одбор Владе одлучи да се спроведе јавна расправа, и то на образложен предлог Министарства спољних послова или органа државне управе из чијег су делокруга питања уређена међународним уговором.
Одлуку о спровођењу јавне расправе, програм јавне расправе и рок у којем се она спроводи одређује надлежни одбор Владе.
Поступак јавне расправе започиње објављивањем јавног позива за учешће у јавној расправи са програмом јавне расправе на интернет страници министарства и порталу е-управе. Јавни позив садржи и информације о образовању и саставу радне групе која је припремила нацрт односно предлог акта који је предмет јавне расправе.
Програм јавне расправе обавезно садржи: нацрт односно предлог акта који је предмет јавне расправе са образложењем и прилозима, рок за спровођење јавне расправе, важне информације о активностима које се планирају у оквиру јавне расправе (одржавање округлих столова, трибина, адресу и време њиховог одржавања и др.), начин достављања предлога, сугестија, иницијатива и коментара, као и друге податке значајне за њено спровођење.
Рок за достављање иницијатива, предлога, сугестија и коментара у писменом или електронском облику износи најмање 15 дана од дана објављивања јавног позива.
Јавна расправа траје најмање 20 дана.
Ако министарство не спроведе јавну расправу, а било је обавезно, надлежни одбор Владе при разматрању нацрта закона сам одређује програм јавне расправе и рок у којем се она спроводи, а министарство које не спроведе јавну расправу према програму који му је одредио надлежни одбор обавезује се да јавну расправу спроведе у потпуности.
Министарство је дужно да извештај о спроведеној јавној расправи објави на својој интернет страници и порталу е-управе најкасније у року од 15 дана од дана окончања јавне расправе.
19.3. Обележавање управних зграда и просторија, 
рад са странкама
Органи државне управе морају остварити примерен однос са странкама и примати странке у току радног времена. На зградама у којима су смештени органи државне управе истичу се назив органа, грб и застава Републике Србије. На улазу у службену просторију истичу се лична имена, функција или радно место лица која у њој раде, а на одговарајућем месту унутар зграде истиче се распоред просторија органа државне управе.
Органи државне управе дужни су да на примерен начин, пре свега у просторијама у којима раде са странкама, обавештавају странке о њиховим правима, обавезама и начину остваривања права и обавеза, своме делокругу, о органу државне управе који надзире њихов рад и начину контакта с њим и о другим подацима битним за јавност рада и односе са странкама. Органи државне управе су дужни да дају информације преко телефона и електронским путем или средствима везе на који су технички опремљени.
Органи државне управе дужни су да свима омогуће прикладан начин за подношење притужби на свој рад и на неправилан однос запослених. На поднету притужбу орган државне управе дужан је да одговори у року од 15 дана од дана пријема притужбе, ако подносилац притужбе захтева одговор.
На тражење физичких или правних лица, органи државне управе дужни су да дају мишљења о примени одредаба закона и других општих аката, у року од 30 дана. Мишљења органа државне управе нису обавезујућа.
Управни дан је дан када орган државне управе врши послове у месту изван свог седишта. Министар одређује који дан је управни и о томе се обавештава становништво места где се одржава тај управни дан.
19.4. Приступ информацијама од јавног значаја
О овој материји биће речи у Глави V – Нова контрола управе.
20. Службена употреба језика и писама
У Републици Србији у службеној употреби су српски језик и ћириличко писмо (члан 10. Устава).
На подручјима Републике Србије на којима живе припадници националних мањина у службеној употреби су, истовремено са српским језиком и ћириличким писмом, и језици и писма национални мањина.
20.1. Шта је службена употреба језика и писама
Службеном употребом језика и писама сматра се употреба језика и писама у раду државних органа, органа аутономних покрајина, градова и општина (органа), установа, предузећа и других организација кад врше јавна овлашћења (имаоца јавних овлашћења), као и употреба језика и писама у раду јавних предузећа, јавних служби и других организација кад врше послове утврђене законом којим се уређује службена употреба језика и писама. 
Службеном употребом језика и писама сматра се нарочито употреба језика и писама у: 
– 
усменом и писменом општењу органа и организација међусобно, као и са странкама, односно грађанима; 
– 
вођењу поступка за остваривање и заштиту права, дужности и одговорности грађана; 
– 
вођењу прописаних евиденција од стране општинских органа и организација које врше јавна овлашћења на територији општине (евиденција); 
– 
издавању јавних исправа, као и других исправа које су од интереса за остваривање законом утврђених права грађана; 
– остваривању права, дужности и одговорности запослених.
Језик, односно језици националних мањина који су у службеној употреби у општини утврђују се статутом јединице локалне самоуправе. Јединица локалне самоуправе обавезно ће увести у равноправну службену употребу језик и писмо националне мањине уколико проценат припадника те националне мањине у укупном броју становника на њеној територији достиже 15% према резултатима последњег пописа становништва. 
Језици националних мањина који су у службеној употреби у раду органа аутономне покрајине утврђују се њеним статутом. 
Службена употреба језика националних мањина подразумева нарочито: коришћење језика националних мањина у управном и судском поступку и вођење управног поступка и судског поступка на језику националне мањине, употребу језика националне мањине у комуникацији органа са јавним овлашћењима са грађанима; издавање јавних исправа и вођење службених евиденција и збирки личних података на језицима националних мањина и прихватање тих исправа на тим језицима као пуноважних, употреба језика на гласачким листићима и бирачком материјалу, употреба језика у раду представничких тела.
На територијама на којима су у службеној употреби језици националних мањина имена органа који врше јавна овлашћења исписују се и на језику те националне мањине, према њеној традицији и правопису.
Уколико у неком насељеном месту, које је део општине и као такав део препознат у Закону о територијалној организацији Републике Србије, укупан број становника на њеној територији достиже 15% према резултатима последњег пописа становништва, називи јединице локалне самоуправе, насељеног места, тргова и улица и других топонима исписују се и на језику те националне мањине, према њеној традицији и правопису, без обзира што у општини, чији је насељено место део, није у службеној употреби језик ове мањине.
Народни посланик који припада националној мањини чији број у укупном становништву достиже 2% према последњем попису становништва, има право да се обраћа Народној скупштини на свом језику.
20.2. Употреба језика у управном поступку
Свако има право да у поступку пред органом, односно организацијом која у вршењу јавних овлашћења решава о његовом праву и дужности употребљава свој језик и да се у том поступку упознаје са чињеницама на свом језику.
Првостепени управни или други поступак у коме се решава о правима и дужностима грађана води се на српском језику. Поступак се може водити и на језику националне мањине који је у службеној употреби у органу, односно у организацији која води поступак. Кад у поступку учествује једна странка – припадник националне мањине, поступак се, на њен захтев, води на језику националне мањине који је у службеној употреби у органу који води поступак. Кад у поступку учествује више странака чији језици нису исти, поступак се води на једном од језика који су у службеној употреби у органу, односно организацији која води поступак о коме се стране споразумеју. Ако се странке не споразумеју о томе на ком ће се језику водити поступак, језик поступка одређује орган, односно организација пред којом се води поступак, осим ако једна од странака захтева да се поступак води на српском језику, у ком случају ће се поступак водити на том језику. Утврђивање језика не коме ће се водити поступак претходно је питање о коме одлучује лице које води поступак. Службено лице које води поступак је дужно да упозна странку који су језици у службеној употреби на подручју органа, односно организације пред којом се води поступак и да затражи од странке да се изјасни на ком ће се језику водити поступак. Док се не утврди језик поступка, службено лице води поступак на српском језику. Записник и одлуке у првостепеном поступку и у вези с тим поступком израђују се, као аутентични текстови, на српском језику и на језику националне мањине, ако је на језику националне мањине вођен поступак. Странка у поступку чији језик није утврђен као језик поступка има сва права која су омогућена припаднику националне мањине који учествује у поступку пред органом када пред њим није утврђена употреба језика и писама националне мањине у службеној употреби.
Другостепени поступак води се на српском језику, а странке у поступку имају сва права која су омогућена припаднику националне мањине који учествује у поступку пред органом када пред њим није утврђена употреба језика и писама националне мањине у службеној употреби. Другостепено решење, одлуку, записник, поднеске, исправе и друга писмена у другостепеном поступку и у вези с другостепеним поступком преводи првостепени орган или организација на језик, односно језике на којима је вођен првостепени поступак.
На подручјима на којима језици националних мањина нису у службеној употреби, органи, односно организације који воде поступак дужни су да припадницима народности који код њих остварују своја 
права и обавезе обезбеде: да у поступку код ових органа и организација употребљавају свој језик и писмо; да на свом језику подносе молбе, жалбе, тужбе, предлоге, представке и друге поднеске; да им се на њихов захтев достављају на њиховом језику отправци решења, пресуда и других аката којима се решава о њиховим правима и обавезама, као и сведочанства, уверења, потврде и друга писмена. Изјаве странака, сведока, вештака и других лица која учествују у поступку на подручјима у којима није у службеној употреби језик националне мањине дате на језику националне мањине, уносе се у записник на српском језику. На захтев припадника националне мањине који је учесник у поступку, записник или поједини његови делови превешће се на језик националне мањине. Изјаве лица која учествују у поступку дате на српском језику, преводе се на језик националне мањине ако захтева припадник националне мањине који је учесник у поступку. Поступак се води уз помоћ тумача ако службено лице које води поступак не познаје у довољној мери језик националне мањине.
IV. ДОБРА УПРАВА
Државна управа је део извршне власти преко које та извршна власт спроводи законе. Оваква дефиниција управе у себи подразумева принуду, тачније примену правних норми ауторитетом државе.
Послове државне управе врше државни службеници, који у име државе примењују одређена правила у тачно одређеном, формалном поступку. Управа или, другачије речено, администрација је у већини земаља строго формална, хијерархијска организација у којој су послови које обављају службеници унапред одређени и за које се даје фиксна, унапред одређена плата. Одређеност послова и задатака службеника и унапред одређена плата су још увек одреднице већине државних администрација.
Историјат администрације почиње још у Старом Египту када је стварна извршна власт припадала саветницима фараона, тзв. Пианкх који су руководили судством, фараоновом администрацијом, финансијама, социјалном бригом, итд. Развој државне администрације од Старог Египта до данас био је у мањој или већој мери једнолинијски, односно администрација је служила да коришћењем ауторитета власти (монарха, владе, канцелара и сл.) принудно спроводи одређена правила понашања унутар једне државе. Администрације од Старог Египта, преко средњовековне државе, до уставних монархија XVIII и XIX века, као што су Француска и Аустро-Угарска, пре свега служе за остваривање интереса власти.
У државама које се стварају након Француске буржоаске револуције, са прихватањем идеја о „слободном грађанину“ и „одговорности јавних агената према народу како не би изневерили јавно мњење“ почиње и промена административног апарата и начина на који се управа поставља према носиоцима власти и према грађанима. Све више се прихвата идеја да администрација не служи само власти, већ пре свега грађанима и да је њена основна функција задовољавање потреба грађана. Да би се заштитио овај став, администрација постаје бирократска, државни службеник се професионализује и његов положај постаје сигурнији, мање зависан од власти и њене промене. 
Од идеја „одговорности јавног агента“ француске буржоаске револуције до данашње савремене државе, администрација стварањем затвореног, монолитног апарата скоро почиње да урушава саму државу. Професионализација управе (независност од власти – монарха, владе, канцелара) неминовно временом доводи до њене бирократизације и постепено се одваја како од власти, тако и од грађана и постаје одвојени систем. „Бирократија“ Макса Вебера и и „војничко уређење администрације“ показује се функционалном само у стабилним временима, у којима нема већих промена. Форма постаје циљ сам за себе, правна норма више не постоји да би уредила неки друштвени однос, већ као задато правило понашања које се поштује само зато што је „тако написан“. Управа постаје не само неефикасан систем, који не служи грађанима, већ и систем који је скуп и кошта грађане много више него што вреде услуге које им тај систем пружа.
Осамдесетих година XX века у науци и пракси почиње да се развија управна доктрина названа Нови јавни менаџмент (New Public Management), који је требао да доведе до стварања нове управе, управе чије су полазне премисе засноване на основама приватног предузетништва. Требало је да управа буде јефтина, са што мање трошкова, а положај службеника је требао бити уподобљен положају запосленог у приватној компанији. Основна плата службеника је ниска, са идејом да ће се повећавати уколико службеник ради више или боље. Руководиоци у управи постају менаџери чији је основни задатак смањење трошкова. Овакав приступ је требао довести до тзв. мршаве државе (lean state). Пракса је брзо показала да овај приступ доводи до наглог и опасног опадања ефикасности администрације и пратећег опадања квалитета услуга које администрација пружа грађанима, поготову у осетљивим областима као што су образовање, здравство и социјална сигурност.
Најновија управна доктрина тзв. „Добра управа“ (Good Governance) почиње са развојем, пре свега у теорији, али стидљиво и у пракси, почетком XXI века. Основи „Добре управе“ заснивају се стављању акцента на квалитет услуга које држава и администрација пружају грађанима, на отворенијем приступу администрације према јавности и на враћању на почетну идеју „јавних агената“.
1. Појам добре управе
Добра управа је шири појам од класичног појма управе или државне управе. Класична управа је подразумевала само „однос власти према грађани“. Појам добре управе ближи је дефиницији јавне управе која у себи обухвата све послове које држава врши и као власт, али и као пружалац услуга грађанима (образовање, здравство и др.).
Са функционалног становишта (врсте послова који се обављају), Добра управа су послови које врше органи или организације ради извршавања закона (однос власти према грађанима уз коришћење апарата принуде) и послови које врше органи и организације ради задовољавања најважнијих потреба грађана (без коришћења апарата принуде). Тако би полицијски и инспекцијски послови били класични послови управе, а послови просвете, културе, здравства били послови јавне управе. У Доброј управи оно што је карактеристично за послове без принуде – добровољност, сарадња са грађанима, право да грађанин тражи услугу, прелива се и у део управе који је, традиционално био принудни државни апарат.
Добра управа је формално прихваћена као појам у већини земаља Европе, па је и званично укључена у Повељу о основним правима у Европској унији у којој се у члану 41. прописује да свако лице има право да, у погледу његових захтева, органи, тела, канцеларије и агенције Уније поступају непристрасно, поштено и у разумном року. Истим чланом прописано је да ова права обухватају: а) право сваког лица на саслушање пре него што против њега буде предузета било каква појединачна мера која би могла бити на његову штету; б) право сваког лица на увид у свој досије, при чему се поштују легитимни интереси у погледу поверљивости и чувања службене и пословне тајне; в) обавезу управе да образложи своје одлуке. Свако лице има право да му Унија надокнади штету коју проузрокују њени органи или службеници у обављању својих дужности, у складу са општим начелима која су заједничка правима држава чланица. Свако лице се може писаним путем обратити органима Уније на једном од језика чланица Европске уније и мора добити одговор на језику те чланице.
У разради заштите права на Добру управу, долази до појаве појма „Европски управни простор“ и различитих докумената органа ЕУ, као што је на пример документ „Европска начела за јавну управу“ којим се покушава утврдити јединствена дефиниција Добре управе.
Разлози за ову нову управну доктрину су многобројни. Осим нових услуга које државе пружа грађанима, то су и нове информационе технологије које су вртоглаво убрзале процесе у друштву. Уколико администрација не прати убрзање друштвених процеса, постаје неодговарајућа и неминовно доводи до „каскања“ за привредом и грађанима. Не треба ни занемарити повећану свест људи о њиховим правима према држави, а не само о обавезама (плаћање пореза, и др.).
Сви ови, а и други фактори довели су до схватања да администрација мора бити брза, ефикаснија, мање ригидна, спремнија да прихвати промене које су се већ десиле и које намећу промену у „чиновничком“ размишљању и поступању. У неку руку се може закључити да се враћамо на почетак приче из 1789. и идејама просветитељства.
2. Начела Добре управе
Без обзира на формалну дефиницију, начела Добре управе су класична начела државне управе, али и нови принципи који још увек нису у потпуности формализовани и систематизовани у правним системима.
Према томе, начела Добре управе можемо поделити на класичне и нове.
Класична начела садржана у Закону о државној управи су:
1. самосталност и законитост,
2. стручност, непристрасност и политичка неутралност,
3. делотворност у остваривању права странака,
4. сразмерност; поштовање странака.
5. Јавност рада
Нова начела су следећа:
1. 
одговорност према грађанима за рад и професионално понашање,
2. отвореност и транспарентност,
3. ефективност (value for money),
4. заштита података о личности,
5. информисање о подацима од јавног значаја,
6. пуно поштовање забране дискриминације,
7. заштита људских права и слобода. 
1. Одговорност према грађанима за рад и професионално пона­ање
Органи државне управе су одговорни странкама за свој рад и професионално понашање у предузимању управних радњи и предузимању других радњи у извршавању послова и задатака.
2. Отвореност и транспарентност
Органи државне управе су дужни да у свом раду прихватају мишљења, сугестије и примедбе грађана.
Органи државне управе у свом раду не смеју сакривати податке, осим у случајевима предвиђеним законом.
3. Ефeктивност
Орани државне управе у свом раду су дужни да воде рачуна о одржавању доброг односа између уложених финансијских и нефинансијских средстава и резултата који се постижу, односно да се са што мање трошкова постигну што бољи резултати.
4. Заштита података о личности
Органи државне управе су дужни да штите податке о личности у складу са законима који регулишу ову област.
5. Информисање о подацима од јавног значаја
Органи државне управе су дужни да информишу јавност о свим подацима, нарочито онима који могу имати утицај на већи број људи, а у складу са законима који регулишу ову област.
6. Пуно поштовање забране дискриминације
Органи државне управе предузимају све мере из своје надлежности за ефикасну заштиту од свих облика дискриминације.
7. Заштита људских права и слобода
Органи државне управе дужни су да предузимају све мере из своје надлежности, да међусобно сарађују и да сарађују са државним органима у циљу заштите и пуног поштовања уставом гарантованих људских права и слобода.
Дефинисање нових начела на наведени начин не значи да се нису примењивала у досадашњем раду државне и јавне управе, али потреба њихове систематизације на једном месту, једном закону постоји, како би поштовања ових начела била у већем фокусу државе и јавности.
V. НОВА КОНТРОЛА УПРАВЕ
У правном систему Србије Уставом и законом установљени су државни органи који представљају новину у односу на ранији период, а чија основна функција је вршење контроле над органима државне управе у примени основних принципа Добре управе. 
Основна људска права и слободе гарантована Уставом, као што су забрана дискриминације, подстицање уважавања разлика и забрана изазивања расне, националне и верске мржње, право на обавештеност, право на приватност – заштита права о личности, слобода медија, имају своју заштиту у „класичним“ законима, као што су кривични закони, закони о медијима итд. 
Нови вид заштите су следећи државни органи:
1. 
Повереник за информације од јавног значаја и заштиту података о личности
2. Заштитник грађана
3. Повереник за заштиту равноправности.
За овде државне органе карактеристично је да врше нову, специфичну контролу рада администрације и обезбеђују да администрација својим поступањем поштује људска права и слободе. 
1. Слободан приступ информацијама од јавног значаја 
1.1. Појам информације од јавног значаја
Информација од јавног значаја је свака информација, односно податак који настане у раду неког државног органа, без обзира на њену објективну важност, тј. важност коју има у друштву. Релевантност те информације може се односити на више људи или на појединца.
Закон о слободном приступу јавним информацијама даје правну дефиницију информације од јавног значаја, па тако каже да је информација од јавног значаја информација којом располаже орган јавне власти, настала у раду или у вези са радом органа јавне власти, садржана у одређеном документу, а односи се на све оно о чему јавност има оправдан интерес да зна.
Постоје одређени услови који се морају испунити да би се неки податак сматрао информацијом од јавног значаја:
– да је настао у раду органа јавне власти,
– да тај орган јавне власти поседује тај податак,
– да је садржана у одређеном документу,
– 
да јавност има оправдан интерес да је зна, тј. да зна садржину те информације.
Ови услови се кумулативно морају испунити, што значи да се сви услови морају заједно испунити да би се информација сматрала да је од јавног значаја. У утврђивању испуњености услова, најтеже је утврдити шта је то „оправдан интерес“ јавности. Оправданост је појам који је врло релативан и субјективан. Оно што се некоме чини оправданим, другом не мора бити. Узимајући у обзир сам институт повереника за информације од јавног значаја, као институт ограничавања злоупотреба власти, „оправдан интерес“ можемо описати као „интерес појединца, групе људи или целог друштва да буду упознати са чињеницом да се десио одређени догађај који може имати позитивне или негативне последице по тог појединца, групу људи или друштво, као и да буду упознати са детаљима тог догађаја“.
У одређеним случајевима, Закон уводи претпоставку оправданости јавности да зна, па тако се наводи да ће се увек сматрати оправданим уколико се ради о заштити здравља становништва и животне средине, односно о постојању угрожености здравља људи и животне средине.
С друге стране, Закон уводи претпоставку „оправданости јавности да зна“, што значи да се увек сматра да јавност има право да зна, осим уколико орган јавне власти не докаже супротно. То у пракси значи да лице које тражи информацију не мора да доказује оправданост.
1.2. Ограничење права на доступност јавним информацијама
Право на доступност јавним информацијама представља у себи разраду више уставом гарантованих људских права и слобода. Најдиректнија веза и практично, разрада је са правом на обавештеност (члан 51. Устава ) по коме свако има право да истинито, потпуно и благовремено буде обавештаван о питањима од јавног значаја и средства јавног обавештавања су дужна да то право поштују. Устав гарантује право на приступ подацима који су у поседу државних органа и организација којима су поверена јавна овлашћења, у складу са законом. Право на доступност јавним информацијама представља с једне стране предуслов, а с друге стране гаранцију слободе мишљења и изражавања (члан 46. Устава) и слободу медија (члан 50. Устава).
Због друштвене важности права човека на обавештеност, сам Устав, а потом и Закон предвиђају ситуације када то право може бити ограничено. Само у одређеним ситуацијама регулисаним Законом орган јавне власти могу одбити да јавности дају на увид информацију.
Ограничење права на доступност јавним информацијама могуће је уколико би се одавањем информација:
1. 
угрозио нечији живот, здравље, сигурност или које друго важно добро тог лица;
2. 
угрозио, омео или отежао спречавање или откривање кривичног дела, оптужење за кривично дело, вођење преткривичног поступка, вођење судског поступка, извршење пресуде или спровођење казне, или који други правно уређени поступак, или фер поступање и правично суђење;
3. 
озбиљно угрозила одбрана земље, национална или јавна безбедност, или међународни односи;
4. 
битно умањила способност државе да управља економским процесима у земљи, или битно отежало остварење оправданих економских интереса;
5. 
уколико би могле наступити тешке правне или друге последице по интересе заштићене законом који претежу над интересом за приступ информацији;
6. 
уколико се ради о приватном податку о некој личности, осим уколико је то лице носилац неке државне или политичке функције или је на то пристало, односно ако је неко лице својим 
понашањем довело до тога да јавност има право да зна приватне податке о том лицу.
У сваком од горе наведених случајева, орган јавне власти је дужан да учини вероватним да постоји озбиљна могућност да одавање информације може довести до наступања наведених последица. Према томе, обавеза је државе да обавештава своје грађане о свим информацијама које су за те грађане битне, осим уколико би тим обавештавањем могло да дође до наступања велике штете по појединце или 
друштво.
На неки начин, у овој области постоји тзв. „сукоб“ два основна људска права, право на приватност и право на обавештеност. Врло је тешко рећи када наше право на приватност угрожава право на обавештеност и која је то граница која се не сме прећи, када се туђа приватност не сме нарушити чак и онда када је то важно за друштво у целини. Танка је линија по којој се иде у разграничењу ових права, а то разграничење је не само правно питање, већ и питање личног и колективног морала, правде и правичности.
1.3. Повереник за информације од јавног значаја
 Институт повереника за информације од јавног значаја је релативно нова тековина модерних демократских земаља. До институционалног успостављања у свету, „заштитници“ права на обавештеност пре свега су били медији, под условом да је постојала слобода медија. 
Закон о слободном приступу јавним информацијама је установио Повереника за приступ информацијама од јавног значаја као посебан државни орган, самосталан и независан од утицаја законодавне и извршне власти, који обезбеђује примену права на обавештеност, с једне стране, али и надзире поступање органа јавних власти у поступку примене права на обавештеност. 
Повереника за информације од јавног значаја бира Народна скупштина на предлог скупштинског Одбора за информисање. Повереник је изабран када за њега/њу гласа већина од укупног броја народних посланика. Повереник се бира на период од седам година и може бити биран на исту функцију још једном. Повереник мора бити дипломирани правник, са најмање 10 година радног искуства у струци и не сме бити запослен ни у једном другом државном органу или политичкој странци. 
Повереник ужива имунитет за изнето мишљење или дат предлог, исто као и судије, и не може бити притворен без одобрења Народне скупштине. 
Повереник мора бити ослобођен утицаја политике и законодавне и извршне власти, тако да ни један државни орган или лице не сме утицати на рад Повереника давањем налога.
Одлуке Повереника могу бити оспораване само у судском поступку, па тако се против одлука Повереника може покренути управни спор.
1.4. Поступак прибављања информације од јавног значаја
Поступак ради прибављања информација од јавног значаја започиње када лице поднесе захтев за остваривање права на приступ информацијама од јавног значаја.
Захтев се подноси писмено или усмено органу јавне власти који поседује информацију и мора да садржи назив органа јавне власти коме се подноси, име и презиме и адресу подносиоца захтева и што прецизнији опис информације која се тражи.
Орган јавне власти је дужан да, уколико поседује информацију, исту достави подносиоцу у року од 15 дана од пријема захтева. Тај рок се у нарочито оправданим случајевима може продужити на 40 дана. Уколико орган не поседује информацију, дужан је да о томе обавести подносиоца захтева и Повереника. 
Уколико орган јавне власти одбије да да информацију, дужан је да у року од 15 дана од пријема захтева, донесе решење о одбијању које мора бити образложено. Против овог решења може се уложити жалба Поверенику. Жалба Поверенику може се такође поднети и када орган јавне власти не одговори на захтев у року од 15 дана, када одбије да копира документ који садржи тражену информацију или одбије да дозволи увид у документ који садржи информацију или на било који други начин отежава или онемогућава приступ јавним информацијама.
Уколико је решење о одбијању захтева донето од стране Народне скупштине, председника Републике, Владе, Врховног суда Србије, Уставног суда и Републичког јавног тужиоца не може се изјавити жалба Поверенику, али се може повести судски поступак.
Повереник је дужан да у року од 30 дана од дана пријема жалбе донесе одлуку. Повереник може одбацити жалбу (из формалних разлога), одбити жалбу (ако није основана) и усвојити жалбу и наложити органу јавне власти да достави тражену информацију. Против одлука Повереника може се повести судски поступак, односно може се тужбом покренути управни спор.
1.5. Унапређивање јавности рада органа јавне власти
Поступак тражење информација од јавног значаја може се посматрати као деловање у појединачним случајевима, када тражилац информације зна да је неки орган јавне власти нешто већ урадио и да о томе постоји податак. То значи да је то појединачна мера у тачно одређеном случају.
Закон о слободном приступу информацијама од јавног значаја предвидео је и одређене опште мере како би се јавност рада органа јавне власти унапредила. Међу те опште мере спадају:
1. 
обавеза објављивања информатора о раду органа јавне власти најмање једном годишње,
2. 
одређивање запосленог који ће бити задужен за давање информација од јавног значаја и обавезна заштита тог запосленог у смислу да не сме трпети негативне последице од стране послодавца уколико даје информације од јавног значаја,
3. 
одржавање тзв носача информација (одржавање уредне и приступачне папирне или електронске датотеке или писарнице и архиве),
4. 
државни органи су дужни да једном годишње, до 20. јануара, поднесу Поверенику извештај о броју поднетих захтева, броју потпуно или делимично усвојених захтева, као и о броју одбачених и одбијених захтева, као и броју и садржини жалби против решења којима се одбацује или одбија захтев,
5. 
Повереник једном годишње подноси Извештај Народној скупштини којим обавештава Народну скупштину и јавност о томе на који начин органи јавне власти поштују своју обавезу давања информација од јавног значаја,
6. 
Повереник може покренути поступак пред Уставним судом уколико општи акт који донесе орган јавне власти није у складу са Уставом и законом.
Као казнену меру Закон о слободном приступу информацијама од општег значаја предвиђа прекршајну одговорност како против руководиоца органа јавне власти, тако и против самог органа јавне власти.
2. Заштита података о личности
2.1. Појам података о личности
Заштита података о личности је новина у правној теорији п пракси. Потреба да се заштите подаци о човеку јавља се са могућношћу других лица да до таквих података неовлашћено дођу лако и брзо. Коришћење компјутера и интернета, електронске комуникације, мобилне телефоније и сл. довело је до тога да наши лични подаци постају лако доступни свима. Државни органи прикупљају податке о нама због различитих евиденција, банке због пословања, предузећа због маркетинга. До скоро само у сфери фикције, крађа идентитета постаје реална опасност за сваког од нас. Као и увек у историји човечанства, научни и технолошки напредак доноси нове опасности. Тако се јавила потреба да се подаци о личности заштите законом, и то не само подаци које прикупљају 
пословни субјекти, него и подаци које прикупља држава. Разлози заштите су вишеструки, пре свега то је заштита права на приватност и заштита живота и имовине људи, али и очување слобода и права сваког појединца од саме државе. Већина савремених држава усвојила је прописе којима се штите подаци о грађанима како од других људи, тако и од саме државе. Према томе појам податка о личности, у смислу правне заштите је врло широко дефинисан, и представља сваки податак која се односи на било коју информацију о човеку – физичком лицу. У колоквијалном речнику, ово су тзв. приватни подаци о било ком човеку.
Заштита права на приватност – заштита података о личности је основно људско право гарантовано Уставом. Чланом 42. Устава Републике Србије гарантује се заштита података о личности, док се прикупљање, држање, обрада и коришћење података уређује законом. Устав предвиђа кажњавање у случајевима када се податак о личности употребљава изван сврхе за коју су подаци прикупљени, осим када се ради о кривичним стварима или безбедности Републике. У случајевима злоупотребе података о личности обезбеђена је судска заштита. Даља разрада уставне гаранције обезбеђена је Законом о заштити података о личности који је први пут донет 2008. године, с тим да је нови Закон о заштити података о личности донет 2018. године.
Да би се неки податак о човеку сматрао податком о личности којим се бави законодавац, потребно је да је тај податак обрађен, односно прикупљен од стране неког другог лица. Значи да је потребно да се испуне одређени основни услови да би се нека информација о неком човеку сматрала као податак о личности који ужива правну заштиту. Као прво, податак мора бити такав да се на основу њега може одредити о коме се ради (податак је тачна адреса неког лица, нпр. „та особа живи у улици XX, број XX, спрат XX, стан XX“; није податак ако стоји „та особа живи на Новом Београду“). Као друго, лице које прикупља податке, те податке прикупља ради вођења неких евиденција, а не за личне потребе (подаци до којих се долази у приватном разговору не сматрају се подаци о личности у смислу уставом гарантоване заштите, евентуална злоупотреба приватних података третирана је материјом кривичног права или грађанског права – накнадом штете). 
Имајући у виду чињеницу да се област заштите права на приватност и област права на обавештеност међусобно „сударају“, односно применом инструмената заштите права на обавештеност може доћи до угрожавања или чак кршења права на приватност, законом је прописано да послове заштите података о личности обавља Повереник за информације од јавног значаја и заштиту података о личности. Законодавац је закључио да исти орган треба да води с једне стране, заштиту приватних података и заштиту права на обавештеност, а како би се направио најисправнији могући баланс између ових права.
2.2. Прикупљање и обрада података о личности
2.2.1. Прикупљање података
Прикупљање података о личности је радња другог лица које прикупља информације о физичким лицима, појединцима у различите сврхе, најчешће ради вођења службених евиденција.
Прикупљање пре свега врше органи управе који су законом овлашћени за њихово прикупљање, односно за вођење службених евиденција (министарство унутрашњих послова, матичне службе и сл.). Податке могу прикупљати и друга лица ако им закон то дозвољава (нпр. уговором између банке и клијента даје се сагласност банци да обрађује податке, тако да је ово уговорни однос за који је потребна сагласност лица које даје податке), које Закон назива именом „руковалац“. Руковалац је физичко или правно лице, односно орган власти који одређује сврху и начин обраде података. У том смислу, у поступку прикупљања података који се води ради издавања личне карте, руковалац је Министарство унутрашњих послова.
Прикупљање података може бити без пристанка лица (због националне и јавне безбедности, одбране земље, у кривичним стварима, ради заштите економских и финансијских интереса, заштите здравља и морала, заштите људских права и слобода и заштите јавног интереса) или са пристанком.
Подаци се прикупљају директно од лица на које се односе или од органа управе који воде евиденције по службеној дужности. Подаци су могу прикупљати и од другог лица (не оног на кога се односе) уколико су испуњене одређене законске претпоставке (уговорна сагласност, законска обавеза, заштита животно важних интереса, и др.).
2.2.2. Обрада података
Под обрадом података подразумева се свака радња или скуп радњи које се врше аутоматизовано или неаутоматизовано са подацима о личности или њиховим скуповима, као што су прикупљање, бележење, разврставање, груписање, односно структурисање, похрањивање, уподобљавање или мењање, откривање, увид, употреба, откривање преносом, односно достављањем, умножавање, ширење или на други начин чињење доступним, упоређивање, ограничавање, брисање или уништавање. Једноставније речено, обрада података представља било коју радњу које неко предузме и на тај начин прикупи податке о другом лицу, те податке обрађује и доставља трећим лицима.
Уколико је неки приватни податак већ објављен у јавности, односно уколико је лице на кога се податак односи само објавило податак о себи или уколико се ради о члановима недобитних организација, 
одн. удружења, а ти чланови дају писану сагласност, неће се тај податак сматрати као податком о личности за који постоји законска заштита.
Сврха обраде података мора бити унапред позната лицу чији се подаци обрађују, осим у случајевима обраде у посебне сврхе коју врше надлежни органи у сврхе спречавања, истраге и откривања кривичних дела, гоњења учинилаца кривичних дела или извршења кривичних санкција, укључујући спречавања и заштиту од претњи јавној и националној безбедности.
Обрада података није дозвољена ако лице није дало пристанак, ако је такав пристанак потребан или уколико се врши у сврху различиту од оне која је законом одређена.
Из наведеног следи да постоје два начина прикупљања и обраде (у коју улази и коришћење) са и без пристанка лица. Са пристанком подразумева да је та особа на то пристала, али да је била свесна сврхе за коју ће подаци бити коришћени. Без пристанка је прикупљање и обрада од стране органа власти ради вршења послова из надлежности тих органа, а ради заштите најважнијих интереса свих грађана, друштва и државе. Према томе, ни држава није слободна да по својој вољи прикупља податке о грађанима, уколико то они не знају и на то нису пристали или су обманути у вези са сврхом прикупљања 
података.
Нарочито осетљиви подаци су подаци који се односе на националну припадност, расу, пол, језик, вероисповест, припадност политичкој страници или синдикату, здравствено стање, социјални статус, жртве насиља, осуду за кривично дело и сексуални живот. Ови подаци имају појачану законску заштиту, па је тако предвиђено да пристанак за обраду мора бити изричит, а обрада је битна због важних интереса грађана, друштва и државе.
2.3. Права лица и заштита права лица чији се подаци 
прикупљају и обрађују
2.3.1. Права лица
Лице о коме се подаци обрађују има право да потпуно и истинито буде обавештен о свим постојећим и могућим догађајима који су везани за прикупљање и обраду података о њему/њој (који подаци се обрађују, ко је руковалац подацима, ко је обрађивач података, који је извор података, сврха обраде, ко има увид у податке, који се подаци преносе даље и коме, и др.). 
Лице има право да захтева од органа који обрађује податке да му омогући увид у прикупљене и обрађене податке. Уколико открије да неки подаци нису исправни или су лажни, лице има право да од тог органа тражи исправку, допуну, ажурирање или брисање податка.
Лице има право и да захтева да се обрада његових података ограничи ако оспорава тачност тих података, ако је обрада незаконита, ако руковалац података више нису потребни подаци или је поднет приговор.
Лице има право да захтева копију података која се односи на то лице.
У случајевима посебне обраде, одн. обраде у посебне сврхе, права лица су сужена у односу на редовну обраду, што је можда разумљиво с обзиром да се ради о кривичним стварима и заштити националних интереса. Држава је дужна води рачуна да у овим случајевима не дође до злоупотребе, тако да се појмови као што су „национални интерес“ морају уско тумачити. 
2.3.2. Поступак заштите 
Поступак заштите покреће лице на које се подаци односе и које има право да у сваком тренутку поднесе руковаоцу приговор на обраду његових података о личности. О сваком захтеву руковалац је дужан да одговори у року не дужем од 30 дана од дана пријема захтева, а дужан је и да обавести странку о праву на подношење притужбе Поверенику, односно тужбе суду.
Лице које сматра да је обрада података о његовој личности извршена супротно закону има право да поднесе притужбу Поверенику. Против одлуке Повереника може се тужбом покренути управни спор пред Управним судом, у року од 30 дана од дана пријема одлуке Повереника. У случају да Повереник у року од 60 дана не поступи по поднетој притужби, може се непосредно покренути управни спор. 
Може се приметити да поступак заштите података о личности пред руковаоцем и Повереником није ограничен великим бројем преклузивних рокова, односно, рокова чијим пропуштањем се губи одређено право, што представља добро решење, јер право на заштиту личних података се не губи протеком неког времена. Док год податак постоји у нечијој „туђој евиденцији“, лице на које се тај податак односи може тражити законску заштиту. 
2.4. Заштита личности у медијима
Уколико новинари или други медији желе да објаве неки приватни податак, они морају тражити сагласност лица на који се податак односи. Заштита права на приватност уређена је и Законом о јавном информисању и медијима, којим се, такође, предвиђа да је за објављивање приватних података потребна сагласност лица, осим уколико то лице није већ јавно објавило информацију о себи, уколико се ради о личности, појави или догађају од интереса за јавност, посебно ако се односи на носиоца јавне или политичке функције, а објављивање информације је у интересу националне безбедности, јавне сигурности или 
економске добробити земље, ако је лице својим јавним изјавама, односно понашањем у приватном, породичном или професионалном животу привукло пажњу јавности и на тај начин дало повода за објављивање информације, односно записа; ако је информација саопштена, односно ако је запис начињен у јавној скупштинској расправи или у јавној расправи у неком скупштинском телу или на неком јавном скупу отвореном за јавност.
Правна заштита личности у поступку када се подаци објављују од стране медија регулисана је Законом о јавном информисању и медијима, па тако се предвиђа право лица да тражи објављивање одговора или исправке објављене информације, као и могућност плаћања судских пенала и обавезног објављивања одговора или исправке у случају одбијања објављивања одговора или исправке.
2.5. Поступак пред Повереником за информације од јавног 
значаја и заштиту података о личности
Поступак пред Повереником може бити у два случаја:
1. Одбијање обавештавања, увида и копирања података
Уколико орган који обрађује податке решењем одбије захтев странке да изда обавештење, односно омогући увид и копирање података, или уколико орган не поступи по захтеву у року од 15, односно 30 дана, странка има право жалбе коју подноси Поверенику.
2. Орган не прикупља и обрађује податке
Уколико орган власти не обрађује податке које странка тражи, дужан је да примљени захтев проследи Поверенику који ће захтев доставити органу који обрађује податке и наложиће му да одлучи о захтеву у року од 15 дана за давање обавештења, односно 30 дана за омогућавање увида или копирање. 
Ако орган коме је Повереник наложио одлучивање по захтеву у року не реши или одбије захтев, против овог непоступања или решења о одбацивању или одбијању захтева странка има право жалбе Поверенику.
У оба случаја Повереник доноси одлуку по жалби најкасније у року од 30 дана од подношења жалбе. Повереник може жалбу одбити и потврдити решење органа власти или може утврдити да је жалба основана и наложити органу да у одређеном року поступи по захтеву странке. Против одлуке Повереника може се покренути управни спор.
У области заштите приватности, Повереник има и друге надлежности, као што су: мишљења у вези са успостављањем нових збирки података, одн. нових информационих технологија у обради, праћење примене мера заштите података и унапређење заштите података, указивање на злоупотребу прикупљених података, вођење Централног регистра свих збирки података које воде органи власти.
3. Заштитник грађана
3.1. Појам Заштитника грађана
Заштитник грађана је институција која је задужена да штити права грађана контролом извршне власти. Контролу извршне власти у парламентарном систему врши парламент, али у модерним државама уочена је потреба да извршну власт, а нарочито органе државне управе, тзв. Администрацију, мора контролисати и орган независан од политичких утицаја.
Заштитник грађана или омбудсман први пут је званично уведен у Шведској, 1809. године, и главна улога му је била да контролише краља и владу у поштовању и извршавању закона. Назив „омбудсман“ потиче из шведског језика и значи „особа која има слуха за народ“.
Заштитник грађана постоји у већини модерних демократија, а може бити колегијални орган или појединац.
У Србији Заштитник грађана је уставна категорија и Устав дефинише Заштитника као независан државни орган који штити права грађана и контролише рад органа државне управе, органа надлежног за правну заштиту имовинских права и интереса Републике Србије, као и других органа и организација, предузећа и установа којима су поверена јавна овлашћења. Заштитник грађана није овлашћен да контролише рад Народне скупштине, председника Републике, Владе, Уставног суда, судова и јавних тужилаштава. Устав, такође предвиђа обавезу доношења закона о Заштитнику грађана. У том смислу, 2005. године донет је Закон о заштитнику грађана.
3.2. Положај Заштитника грађана
Заштитника грађана бира Народна скупштина већином гласова свих народних посланика, на предлог Одбора Народне скупштине за уставна питања. Све посланичке групе у Народној скупштини имају право да предложе кандидата Одбору за уставна питања. Након избора, Заштитник полаже заклетву пред Народном скупштином.
Услови за избор Заштитника грађана су: 1) да је дипломирани правник; 2) да има најмање десет година искуства на правним пословима који су од значаја за обављање послова из надлежности Заштитника грађана; 3) да поседује високе моралне и стручне квалитете; и 4) да има запажено искуство у заштити права грађана.
Заштитник грађана не сме бити члан политичке странке или организације, нити сме вршити било коју другу функцију.
Заштитник грађана ужива имунитет као и народни посланици (колоквијално речено ужива посланички имунитет).
Политичко деловање Заштитника грађана није дозвољено, па је самим Законом предвиђено да не сме давати изјаве политичке природе.
Заштитник грађана је независан, самосталан државни орган, што значи да ни један други државни орган не може давати упутства и вршити надзор над радом Заштитника. Заштитник одговара за свој рад само Народној скупштини и то на тај начин што једном годишње подноси Извештај о раду Народној скупштини. Овај извештај је не само начин одговорности Заштитника према Народној скупштини, већ и обавештавање Народне скупштине о поштовању људских права од стране органа управе.
Заштитник грађана има четири заменика који имају исти положај као и сам Заштитник.
3.3. Надлежности Заштитника грађана
Заштитник грађана контролише поштовање људских права на следеће начине:
1. 
покретање и вођење поступка против органа управе учињене актима, радњама или нечињењем органа управе, ако се ради о повреди републичких закона, других прописа и општих аката,
2. 
пружањем добрих услуга, посредовањем и давањем савета и мишљења о питањима из своје надлежности,
3. 
извештавањем Народне скупштине и јавности о степену поштовања људских права,
4. 
законодавном иницијативом, с обзиром да има право да Народној скупштини предлаже законе.
Значи да Заштитник грађана делује превентивно, али и казнено, уколико по спроведеном поступку утврди да је дошло до кршења људског права.
Према томе, надлежност Заштитника грађана је специфична како у односу на надзор и контролу органа управе од стране Народне скупштине (Народна скупштина нема директних овлашћења над органима државне управе), тако и на деловање органа кривичног гоњења и судова који делују само када се ради о кривичном делу, а Заштитник делује и када акт или радња нису кривично дело, а дошло је до повреде или угрожавања људског права.
Надлежност Заштитника је ограничена на рад републичких органа управе, односно не односи се на рад Народне скупштине, председника Републике, Владе, Уставног суда, као и судова и тужилаштава.
У односу на рад органа аутономне покрајине или органа локалне самоуправе – градова и општина, Заштитник грађана делује само у случајевима уколико ти органи немају свог заштитника грађана. Уколико постоји „локални омбудсман“, Заштитник ће притужбу проследити покрајини, односно локалној самоуправи.
3 4. Поступак заштите 
Поступак заштите пред Заштитником грађана покреће се на основу захтева странке или по сопственој иницијативи. Треба приметити да Закон о заштитнику грађана не спомиње службену дужност за покретање поступка заштите, тако да је дискреционо право Заштитника за покретање поступка веома широко. То значи да он може, али не мора покренути поступак чак и када је евидентно да је дошло до кршења људског права.
Право да покрене поступак пред Заштитником има свако, без обзира на то да ли је грађанин Србије или не, ко сматра да му је актом или радњом, односно нечињењем органа управе повређено право. Да би странка могла да покрене поступак, потребно је да је претходно исцрпила сва правна средства (поднела жалбу или тужбу суду). Уколико странка није исцрпила могућа правна средства, Заштитник грађана ће је упутити да то уради. У изузетним случајевима, могуће је да поступак буде покренут и без обзира на чињеницу да ли су исцрпљена расположива правна средства уколико би у међувремену дошло до ненадокнадиве штете или би били прекршени принципи добре управе, односно дошло до неетичког и непрофесионалног понашања управе према грађанима.
Притужба, којом се покреће поступак може бити писана или усмена, а рок за подношење је једна година од када је акт донет, радња извршена или од када је требало бити извршена, а није.
Уколико у поступку утврди да је дошло до повреде права, Заштитник грађана доноси препоруку органу управе да уклони утврђени недостатак. Орган управе је дужан да у року од 60 дана од добијања препоруке уклони недостатак и о томе обавести Заштитника. Уколико орган не поступи по препоруци, Заштитник грађана ће о томе обавестити Народну скупштину и јавност, а може и да препоручи утврђивање одговорности руководиоца органа управе.
4. Забрана дискриминације
Забрана дискриминације је као опште прихваћено, цивилизацијско начело у правном систему Србије садржано у начелима Устава, а затим у уставним одредбама о људским и мањинским правима.
Чланом 21. Устава прописано је да су сви једнаки пред Уставом и законом и да свако има право на једнаку законску заштиту, без дискриминације. Истим чланом забрањује се свака дискриминација, непосредна или посредна, по било ком основу, а нарочито по основу расе, пола, националне припадности, друштвеног порекла, рођења, вероисповести, политичког и другог уверења, имовног стања, културе, језика, старости и психичког или физичког инвалидитета.
Законом о забрани дискриминације детаљније су уређена питања везана за забрану дискриминације, поступци заштите од дискриминације и установљен је Повереник за заштиту равноправности, као самосталан и независан државни орган.
4.1. Појам и облици дискриминације
Дискриминација постоји када се прави разлика међу људима због личних својстава која ти људи имају. Дискриминација је свако неоправдано прављење разлике или неједнако поступање или пропуштање поступања према другим лицима зато што су припадници друге расе, имају другачију боју коже, имају другачија политичка или друга уверења, говоре други језик, другог су имовног стања, друштвеног порекла, културе, старости, националне припадности, вероисповести. 
Дискриминацију можемо поделити на седам облика: непосредну дискриминацију, посредну дискриминацију, повреду начела једнаких права и обавеза, позивање на одговорност, удруживање ради вршења дискриминације, говор мржње и узнемиравање и понижавајуће поступање.
1. 
Непосредна дискриминација постоји ако се лице или група лица, због његовог, односно њиховог личног својства, у истој или сличној ситуацији, било којим актом, радњом или пропуштањем, стављају или су стављени у неповољнији положај или би могли бити стављени у неповољнији положај.
2. 
Посредна дискриминација постоји ако се лице или група лица, због његовог односно њиховог личног својства, ставља у неповољнији положај актом, радњом или пропуштањем које је привидно засновано на начелу једнакости и забране дискриминације, осим ако је то оправдано законитим циљем, а средстава за постизање тог циља су примерена и нужна. 
3. 
Повреда начела једнаких права и обавеза, као облик дискриминације постоји ако се лицу или групи лица због његовог односно њиховог личног својства, неоправдано ускраћују права и слободе или намећу обавезе које се у истој или сличној ситуацији не ускраћују или не намећу другом лицу или групи лица, ако су циљ или последице предузетих мера неоправдани, као и ако не постоји сразмера између предузетих мера и циља који се овим мерама остварују.
4. 
Забрана позивања на одговорност јесте облик дискриминације који постоји ако се према лицу или групи лица неоправдано поступа лошије него што се поступа или би се поступало према другима, искључиво или углавном због тога што су тражили, односно намеравају да траже заштиту од дискриминације или због тога што су понудили или намеравају да понуде доказе о дискриминаторском поступању. 
5. 
Удруживање ради вршења дискриминације, односно деловање организације или група усмерено на кршење уставом, правилима међународног права и законом зајамчених слобода и права или на изазивање националне, расне, верске и друге мржње, раздора или нетрпељивости. 
6. 
Говор мржње је облик дискриминације под којим се подразумева изражавање идеја, информација и мишљења којима се подстиче дискриминација, мржња или насиље против лица или групе лица због њиховог личног својства у јавним гласилима и другим публикацијама, на скуповима и местима доступним јавности, исписивањем и приказивањем порука и симбола мржње и на други начин, који је као такав забрањен.
7. 
Узнемиравање и понижавајуће поступање у случајевима када оно има за циљ или представља повреду достојанства лица или групе лица на основу њиховог личног својства, а нарочито ако се тиме ствара страх или непријатељско, понижавајуће и увредљиво окружење.
Ових седам облика дискриминације спадају у тзв. општу дискриминацију, што значи да прављење разлике врши било које лице (особа која врши дискриминаторске радње може бити било која особа), а дискриминацијом је угрожено било које лице (особе које су дискриминисане не припадају тачно одређеним угроженим групама).
Посебна дискриминација постоји када је субјекат који врши разлику тачно одређен, када се у тачно одређеној области живота врши разлика или када се разлика врши према одређеној групи људи. У том смислу, издвајају се следећи случајеви посебне дискриминације:
1. 
дискриминација пред органима власти – када службено лице прави дискриминаторске разлике;
2. дискриминација у области рада; 
3. 
дискриминација у области пружања јавних услуга (нпр. одбијање пружање лекарске помоћи) и коришћењу јавних објеката и површина (нпр. забрана уласка у парк деце друге расе);
4. верска дискриминација;
5. 
дискриминација у области образовања и стручног оспособљавања (ускраћивање права на школовање);
6. дискриминација на основу пола;
7. дискриминација на основу сексуалне оријентације;
8. дискриминација деце;
9. дискриминација на основу старосног доба (пре свега стари);
10. дискриминација националних мањина;
11. дискриминација због политичке или синдикалне припадности;
12. дискриминација особа са инвалидитетом;
13. дискриминација с обзиром на здравствено стање.
4.2. Повереник за заштиту равноправности
Повереника за заштиту равноправности бира Народна скупштина већином гласова свих народних посланика, на предлог одбора надлежног за уставна питања, на период од пет година. Свака посланичка група у Народној скупштини има право да Одбору предложи кандидата за Повереника. 
Да би кандидат био изабран за Повереника мора да испуњава следеће услове: (1) да је дипломирани правник; (2) да има најмање десет година искуства на правним пословима у области заштите људских права и (3) да поседује високе моралне и стручне квалитете. Повереник не може да обавља другу јавну или политичку функцију, нити професионалну делатност. 
Надлежности Повереника за заштиту равноправности су, као и код Заштитника грађана казнене, превентивне и надзорне.
У оквиру казненог дела, Повереник прима и разматра притужбе због повреде одредаба Закона и даје мишљење и препоруке у конкретним случајевима и изриче мере; подносиоцу притужбе пружа информације о његовом праву и могућности судског или другог поступка заштите, односно препоручује поступак мирења; подноси тужбу због повреде права, у своје име а уз сагласност и за рачун дискриминисаног лица, уколико поступак пред судом, по истој ствари није већ покренут или правноснажно окончан; подноси прекршајне пријаве због повреде права из овог закона; 
У оквиру превентивних и надзорних надлежности, Повереник подноси годишњи извештај Народној скупштини о стању у области заштите равноправности; упозорава јавност на најчешће, типичне и тешке случајеве дискриминације; прати спровођење закона и других прописа, иницира доношење или измену прописа ради спровођења и унапређивања заштите од дискриминације и даје мишљење о одредбама нацрта закона и других прописа који се тичу забране дискриминације; успоставља и одржава сарадњу са органима надлежним за остваривање равноправности и заштиту људских права на територији аутономне покрајине и локалне самоуправе и препоручује органима јавне власти и другим лицима мере за остваривање равноправности.
4.3. Поступак заштите од дискриминације
4.3.1. Поступак пред Повереником за заштиту 
равноправности
Лице које сматра да је претрпело дискриминацију може у писменом облику поднети Поверенику притужбу, или изузетно, усмено на 
записник. Уз притужбу се подносе и докази о претрпљеном акту дискриминације. Притужба се затим доставља лицу против кога је поднета, у року од 15 дана од пријема тужбе. Повереник поступа по притужби уколико поступак пред судом по истој ствари није већ покренут или правноснажно окончан. Повереник неће поступити по притужби ако је очигледно да нема повреде права на који подносилац указује, ако је у истој ствари већ поступао а нису понуђени нови докази, као и ако утврди да је због протока времена од учињене повреде, немогуће постићи сврху поступања. По пријему притужбе Повереник утврђује чињенично стање увидом у документа и узимањем изјаве од подносиоца притужбе, лица против којег је притужба поднета, као и од других лица. 
Лице против кога је притужба поднета може се изјаснити о наводима притужбе у року од 15 дана од дана њеног пријема. Повереник затим, предлаже поступак мирења, у складу са законом којим се уређује поступак медијације, пре предузимања других радњи у поступку. 
По спроведеном поступку, Повереник даје мишљење о томе да ли је дошло до повреде одредаба овог закона и у року од 90 дана од дана подношења притужбе, и о томе обавештава подносиоца и лице против кога је притужба поднета. Уз мишљење, Повереник препоручује лицу против кога је поднета притужба начин отклањања повреде права. Лице коме је препорука упућена дужно је да поступи по препоруци и отклони повреду права у року од 30 дана од дана пријема препоруке, као и да о томе обавести Повереника.
Ако лице коме је препорука упућена не поступи по препоруци, односно не отклони повреду права, Повереник му изриче опомену. Ако ни после изрицања опомене, такво лице у року од 30 дана од дана изрицања опомене то не учини, Повереник ће известити јавност. 
4.3.2. Судски поступак
Закон о заштити од дискриминације уводи посебна правила парничног поступка за заштиту од дискриминације. Свако ко сматра да је повређен дискриминаторским поступањем има право да поднесе тужбу суду. Тужбом се може тражити: забрана извршења радње од које прети дискриминација, забрана даљег вршења радње дискриминације, односно забрана понављања радње дискриминације, утврђивање да је тужени дискриминаторски поступао према тужиоцу или другоме, извршење радње ради уклањања последица дискриминаторског поступања, накнада материјалне и нематеријалне штете; објављивање пресуде донете поводом неке од тужби из овог закона. Тужилац може захтевати да суд привременом мером спречи дискриминаторско поступање ради отклањања опасности од насиља или веће ненадокнадиве штете. Законом је предвиђено да терет доказивања да није било дискриминације лежи на туженом, што је изузетак од општег правила да терет доказивања лежи на тужиоцу. Изузетак од општих начела парнице је и у томе да ако суд утврди да је извршена радња непосредне дискриминације или је то међу странкама неспорно, тужени се не може ослободити одговорности доказивањем да није крив. За разлику од грађанских тужби, тужилац у овом поступку може бити и Повереник за заштиту равноправности и организација која се бави заштитом људских права, па они не морају доказивати правни интерес да би покренули судски поступак. 
5. Политика једнаких могућности
5.1. Појам политике једнаких могућности и дискриминације засноване на полу
Политика једнаких могућности је правно и институционално стварање друштвеног окружења у којима не постоји разлика између жена и мушкараца у учествовању у свим битним друштвеним процесима. То значи, с једне стране, постојање правних норми које забрањују разлику (одредбе Закона о раду којим се забрањује дискриминација), постојање правних норми које намећу неку обавезу (Закон о избору народних посланика – обавеза да на листи кандидата за народне посланике буде 30% мање заступљеног пола) или постојање правих норми које путем давања одређених права једном полу осигуравају постојање равноправности (посебна радна права жена у вези трудничког и породиљског одсуства). С друге стране, пуко постојање правних норми није довољно да би се осигурала политика једнаких могућности. Држава мора и институционалним путем, образовањем нових или реорганизацијом постојећих институција створити и механизам како би се правне норме које гарантују равноправност заиста и примењивале.
Дискриминација као општи појам представља свако неоправдано прављење разлике међу људима због њихових личних својстава (раса, пол, језик, националност и др.). Дискриминација може бити активна, извршена чињењем – прављење разлике и неједнако поступање или пасивна, извршена нечињењем – пропуштање поступања. Дискриминација заснована на полу представља прављење разлике између жена и мушкараца, тако да се као последица јавља неједнаки друштвени положај једног од та два пола, односно неједнаки и неповољнији друштвени положај жена у односу на мушкарце.
Највећи изазов у постизању равноправности и примени политике једнаких могућности није ни правне, нити институционалне, већ друштвене природе и зависи од друштвеног схватања улоге и положаја жена и мушкараца. Законско или институционално наметање једнаких могућности неће довести до жељеног резултата, уколико их не прати велика друштвена активност усмерена ка промени друштвене свести која, у већини друштава жену виду као „мање значајног“ припадника друштва. Правни и институционални оквир су, међутим, веома важан корак да би се колективна свест мењала, тако да су у неким друштвима закони почетак, а не окончање стварања политике једнаких могућности. У теорији постоје различита мишљења о томе у коликој мери држава и право треба да улазе у сферу односа међу половима. Традиционалисти сматрају да ови односи не треба да буду ствар правне регулативе или мешања државе (брак и односи међу половима су приватне ствари у којима други, тј. држава немају шта да траже), док заговорници идеје „социјалне државе“ сматрају да је регулација неопходна и у овој области, а како би се уредили сви они друштвени односи (не само економски) које утичу на статус појединца, односно задирање државе и права у „приватност“ сматра се оправданим како би се побољшао положај појединца.
Државне гаранција једнакости полова, за разлику од државне гаранције једнакости свих грађана врло је млада идеја у уставном развоја држава. Чак и у оним државама чији устави познају равноправност полова, мали је број оних у којима је у у правном систему у потпуности примењено начело полне једнакости. 
Устав Републике Србије пре свега гарантује равноправност полова, али иде и корак даље, па у истом члану у коме се гарантује равноправност наводи и обавезу државе да развија политику једнаких могућности. У том смислу, Устав Србије поред заштите подразумева и активну улогу државе ради стварања социјалног окружења у коме жене и мушкарци имају једнаке могућности у свим областима живота (образовање, запошљавање и рад, социјална сигурност, и др.). Другачије речено, држава примењује методе принуде и репресије забрањујући или кажњавајући дискриминацију, али и методе непринудног, афирмативног карактера стварањем повољнијег окружења за једнак третман жена и мушкараца. 
5.2. Примена политике једнаких могућности
Разрада уставног начела гаранције равноправности и политике једнаких могућности садржана је у Закону о равноправности полова из 2009. године. Закон о равноправности полова уређује три основна правца деловања у стварању политике једнаких могућности који су:
1. 
пуно и једнако остваривање права и обавеза свих лица без обзира на пол;
2. 
предузимање посебних мера за спречавање и отклањање дискриминације засноване на полу и роду;
3. 
поступак правне заштите лица изложених дискриминацији засноване на полу и роду.
Дискриминација, у смислу овог Закона, ужи је појам дискриминације у односу на дискриминацију којом се бави Закон о забрани дискриминације. Дискриминација заснована на полу и роду представља прављење разлике или неједнако поступање, односно пропуштање поступања усмерено према припадницима мушког или женског пола и рода. Да би нека радња или пропуштање радње било радња дискриминације, потребно је да је циљ те радње или последица те радње таква да се неком лицу отежа, угрози, онемогући или негира признање, уживање или остваривање људских права и слобода у свим областима друштвеног живога. Према томе, да би неко понашање, пасивно или активно, било дискриминација, није потребно да такво понашање буде свесно, већ је могуће да буде и без дискриминаторске намере, али да је довело до дискриминаторских последица. Закон познаје непосредну и посредну дискриминацију. Непосредна дискриминација је када се грубо крши једнакост, без околишања или заклањања иза неких правних аката. Посредна дискриминација је када је кршење једнакости мање уочљиво и заклања се испод привидног постојања једнакости. Непосредна дискриминација постоји када, на пример, прописи о раду уопште не садрже одредбе којима се забрањује дискриминација на раду, а посредна када прописи о раду садрже одредбе којима се забрањује дискриминација, али не садрже одредбе о заштити трудница на раду. На тај начин законодавац привидно штити жене, али жене које желе да рађају немају заштиту на послу, па тако посредно долази до дискриминације.
5.3. Држава као послодавац и регулатор
Закон о равноправности полова уводи троструке обавезе државе. 
Прво су обавезе државе као послодавца (државни органи, јавне установе). У том смислу, послодавац – држава је дужан да запосленима омогући једнаки третман у вези са остваривањем права из радног односа и по основу рада. Послодавац је дужан да води евиденцију о полној структури запослених, а онај који има више од 50 запослених дужан је да усвоји план мера за отклањање или ублажавање неравномерне заступљености полова за сваку календарску годину, као и да сачини годишњи извештај о спровођењу тог плана и достави га министарству надлежном за послове равноправности полова. Забрањује се прављење разлике по полу приликом запошљавања, распоређивања на радна места и напредовања на послу. Послодавац је дужан да свима исплати једнаку зараду за исти рад или рад једнаке вредности, без обзира на пол. Забрањује се узнемиравање, сексуално узнемиравање и сексуално уцењивање на послу. Свим запосленима мора се омогућити једнак приступ стручном усавршавању и обуци.
Друга врста обавеза су надзорног карактера. Држава образује орган државне управе – министарство који се бави равноправношћу полова, па тако у постојећем систему државне управе овом облашћу се бави Министарство за рад, запошљавање, борачка и социјална питања. У Закону о равноправности полова предвиђено је да надзор над применом врши министарство надлежно за послове равноправности. Прописане су казнене одредбе за случајеве тежег кршења равноправности, односно дискриминације, односно могу се изрећи новчане и прекршајне казне. За разлику од ових казнених мера које се примењују када се одређени догађај кршења равноправности већ десио, Закон предвиђа и мере праћења стања у овој области, као што су обавеза министарства надлежног за послове равноправности да једном годишње Влади поднесе извештај о стању у области равноправности полова, као и контролу послодаваца у припреми и извршењу плана за отклањање дискриминације.
Трећа врста обавеза су обавезе државе као регулатора друштвених односа. Држава је дужна да се стара о забрани дискриминације и политици једнаких могућности кроз:
1. социјалну заштиту,
2. здравствену заштиту,
3. брак и породичне односе,
4. образовање, спорт и културу,
5. политички и јавни живот,
6. посебну судску заштиту.
У области социјалне заштите Закон подразумева забрану дискриминације приликом остваривања било ког права из области социјалне заштите (накнада за време незапослености, нпр.), али и проактивне мере побољшања материјалног положаја самохраних и незапослених родитеља за које су локалне и републичке власти дужне да одвајају средства у својим буџетима.
Здравствена заштита подразумева забрану дискриминације приликом остваривања права на здравствену заштиту, као и проактивне мере посебне здравствене заштите жена у превенцији и раном откривању болести, заштиту у вези са планирањем породице, током трудноће, порођаја и материнства.
Закон изједначава брак и ванбрачну заједницу, а предвиђа и појачану помоћ у изградњи породице (планирање породице, број деце и сл.), као и указивање на значај заштите од насиља у породици.
Образовање, спорт и култура подразумевају више мера, као што су: забрана одбијања пријема у образовну установу заснована на полу, обавеза образовних установа да у оквиру наставних планова и програма 
обезбеђује васпитање у области равноправности полова, али и обавезу да у органима управљања јавних служби мора бити најмање 30% представника мање заступљеног пола. Овакве обавезе односе се и на установе за активно бављење спортом, као и једнако финансијско третирање свих спортских удружења.
Политички и јавни живот подразумева учешће у раду политичких странака, политичких удружења и других облика организовања ради политичког рада, учешће у раду синдикалних организација, струковних удружења и других организација које дејствују у јавном животу. У ову област спада и бирачко право, активно и пасивно, тј. право да се бира и да се буде биран у органе републичке и локалне власти. Највећи искорак у овој области направљен је у Закону о избору народних посланика и Закону о локалним изборима који предвиђају обавезу предлагача кандидата за народне посланике, односно одборнике локалних скупштина да на листи кандидата мора бити заступљено најмање 30% мање заступљеног пола, тако да међу три кандидата један мора бити лице мање заступљеног пола. У случају да листа кандидата није овако сачињена, оваква листа не би била проглашена, односно предлагач – политичка странка, организација или група грађана не би могли да учествују на изборима. У област политичког и јавног живота спадају и учешће у извршним органима власти, где постоји обавеза државе да омогући политику једнаких могућности.
Судска заштита претпоставља посебан грађански судски поступак у случајевима дискриминације. Уколико неко лице сматра да му је повређено неко право дискриминаторским радњама, може покренути тужбу пред судом. Тужба се може поднети: 1. ради утврђивања повреде извршене дискриминаторским понашањем, 2. ради забране вршења радње од којих прети повреда, 3. ради забране даљег предузимања, односно понављања дискриминаторских радњи, 4. ради стављање ван снаге предмета којим је извршена дискриминација (нпр. новине, уџбеник или сл.), 5. ради отклањања повреде и повраћаја у пређашње стање и 6. ради накнаде материјалне и нематеријалне штете. За разлику од класичног парничног поступка, овај поступак могу покренути и друга лица, не само она која су погођена дискриминацијом, али само уз њихову сагласност. Поступак је хитан и бесплатан, не плаћају се судске таксе за покретање поступка. Терет доказивања је на туженом, односно уколико је тужилац учинио вероватним да је дошло до дискриминација (значи не мора да то докаже, већ само учини вероватним), тужени мора доказивати да није било дискриминације.

Извори:
1. Устав Републике Србије („Службени гласник РС“ број 98/06)
2. Закон о Влади („Службени гласник РС“, бр. 55/05,71/05, 101/07, 65/08, 16/11, 68/12 – УС, 72/12, 74/12 – УС, 7/14 – УС, 44/14 и 30/18 – др. закон)
3. Закон о државној управи („Службени гласник РС“, бр. 79/05, 101/07, 95/10, 99/14, 30/18 – др. закон и 47/18),
4. Закон о министарствима („Службени гласник РС“, бр. 44/14, 14/15, 54/15, 96/15 – др. закон и 62/17)
5. Закон о управној инспекцији („Службени гласник РС“, број 87/11)
6. Закон о инспекцијском надзору („Службени гласник РС“, бр. 36/15, 44/18 – др. закон, 95/18)
7. Закон о управним споровима („Службени гласник РС“, број 111/09)
8. Закон о локалној самоуправи („Службени гласник РС“, бр. 129/07, 83/14 – др. закон, 101/16 – др. закон и 47/18)
9. Закон о електронској управи („Службени гласник РС“, број 27/18)
10. Закон о јавним агенцијама („Службени гласник РС“, бр. 18/05, 81/05 – исправка и 47/18)
11. Закон о објављивању закона и других прописа и аката („Службени гласник РС“, број 45/13)
12. Закон о службеној употреби језика и писама („Службени гласник РС“, бр. 45/91, 53/93 – др. закон, 67/93 – др. закон, 48/94 – др. закон, 101/05 – др. закон, 30/10, 47/18 и 48/18 – исправка)
13. Закон о општем управном поступку („Службени гласник РС“, бр. 18/16 и 95/18 – аутентично тумачење)
14. Закон о слободном приступу информацијама од јавног значаја („Службени гласник РС“, бр. 120/04, 54/07, 104/09 и 36/10)
15. Закон о заштити података о личности („Службени гласник РС“, брoj 87/18) 
16. Закон о тајности података („Службени гласник РС“, број 104/09)
17. Закон о јавном информисању и медијима („Службени гласник РС“, бр. 83/14, 58/15 и 12/16 – аутентично тумачење)
18. Закон о заштитнику грађана („Службени гласник РС“, бр. 79/05 и 54/07)
19. Закон о забрани дискриминације („Службени гласник РС“, број 22/09)
20. Закон о равноправности полова („Службени гласник РС“, број 104/09)
21. Уредба о службама Владе („Службени гласник РС“, бр. 75/05 и 48/10)
22. Уредба о начелима за унутрашње уређење и систематизацију радних места у министарствима, посебним организацијама и службама 
Владе („Службени гласник РС“, бр. 81/07 – пречишћен текст, 69/08, 98/12, 87/13 и 2/19)
23. Пословник Владе („Службени гласник РС“, бр. 61/06 – пречишћен текст, 69/08, 88/09, 33/10, 69/10, 20/11, 37/11, 30/13, 76/14 и 8/19 – др. уредба)
24. Повеља о основним правима у Европској унији – Charter of Fundamental Rights of the European Union (2012/C 326/02), (www.europarl.europa.eu/charter /pdf/text_en.pdf)
25. Европска начела за јавну управу – European Principles for Public Administration SIGMA Papers, No 27. OECD Publishing (http://unpan1.un.org/intradoc/groups/public/documents/nispacee/unpan006804.pdf) 
26. Mauro D. Ríos – „In search of a definition of Electronic Government“ (www.scribd.com/document/375221908/E-GVNC-docx)

УПРАВНИ ПОСТУПАК 
И УПРАВНИ СПОР

I. УПРАВНИ ПОСТУПАК
1. Појам управног поступка
Права, правни интереси и обавезе субјеката у праву у појединим правним односима или правним ситуацијама пред државним и другим органима и организацијама који врше управна овлашћења уређују се материјалноправним прописима у појединим управним областима, који садрже апстрактне правне норме. Да би се та апстрактна правна правила применила у пракси на конкретни случај и конкретне правне субјекте, неопходно је применити одређена правила формалноправне природе или процесне прописе. 
Процесна правила управног поступка имају за циљ да омогуће потпуно утврђивање чињеничног стања и правилну примену материјалног права у вези са доношењем законитог управног акта у конкретној управној ствари. Такође, ова правила омогућавају утицај субјективних чинилаца у доношењу управних аката, у обиму који обезбеђује да тај акт истовремено у потпуности буде у складу са објективним интересима државе/друштва. 
Стога се значај управног поступка може двојако посматрати. С једне стране, тај значај је техничког карактера, а с друге стране је и друштвеног карактера.	Правила управног поступка увек су уређена законским прописом и обухватају скуп радњи које се морају или могу предузети у појединачним управним стварима независно од тога да ли се ради о решавању управне ствари у ужем смислу (одређивању права и обавеза управним актом) или о управној ствари у ширем смислу (вођење службених евиденција, издавање јавних исправа и слично). У основи, без њих се не могу обезбедити конкретност, једностраност, правно дејство, заснованост на закону, извршност и ауторитативност управног одлучивања, како у поступку који се окончава доношењем управног акта тако и у поступку који за крајњи резултат има издавање јавне исправе.
У смислу, Закона о општем управном поступку који у Републици Србији уређује општа правила управног поступка, управни поступак подразумева уређен начин рада државних органа и организација, органа и организација покрајинске аутономије и органа и организација јединице локалне самоуправе, јавних предузећа, посебних органа преко којих се остварује регулаторна функција и физичких и правних лица којима су поверена јавна овлашћења, приликом решавања у управној ствари и доношења управног акта. 
2. Појам управне ствари
Управна ствар јесте појединачна ситуација у којој орган, непосредно примењујући законе, друге прописе и опште акте, правно или фактички утиче на положај странке тако што доноси управне акте, доноси гарантне акте, закључује управне уговоре, предузима управне радње и пружа јавне услуге. Поред тога, управна ствар је и свака друга ситуација која је законом одређена као управна ствар.
Потребно је нагласити да, иако је према својој природи место уређења појма управне ствари у закону који прописује правила општег управног поступка, његово одређење у нашем правном систему, до доношења Закона о општем управном поступку из 2016. године, налазимо у Закону о управним споровима, који управну ствар дефинише као појединачну неспорну ситуацију од јавног интереса у којој непосредно из правних прописа произилази потреба да се будуће понашање странке ауторитативно правно одреди. 
3. Врсте управног поступка
Правила управног поступка у односу на њихову примену деле се на општа и посебна, па стога имамо две врсте управних поступака: општи управни поступак и посебни управни поступак.
Општи управни поступак обухвата скуп правних правила која су заједничка у решавању свих управних ствари, у свим управним областима и пред свим органима који одлучују у тим стварима. Ова правила увек су уређена једним прописом, односно законом који утврђује општи управни поступак.
Правила посебног управног поступка присутна су у оној управној материји у којој се у потпуности не могу применити правила општег управног поступка, јер захтевају да се процедуре и начин рада при 
решавању управних ствари прилагоде њиховим специфичностима (на пример, посебни управни поступци у области пореза, царина, девизног пословања и сл.). Уређење ових правила налазимо, по правилу, у законима којима је уређена конкретна управна област.
Закон о општем управном поступку из 2016. године задржао је ову поделу, при чему се посебно наглашава да се овај закон примењује на поступање у свим управним стварима и оставља могућност да се поједина питања управног поступка могу уредити посебним законом, али само онда када су због специфичне природе управних ствари у појединим управним областима неопходна одступања и ако су кумулативно испуњена још два додатна услова: да су одступања у сагласности са основним начелима управног поступка и степеном заштите права и правних интереса странака достигнутих правилима општег управног поступка.
4. Основна начела управног поступка
Есенцијални део сваког закона који уређује процесна правила на којима се заснива поступање и одлучивање надлежних органа свакако су основна начела поступка. Она изражавају сажету суштину на којој се пропис заснива и смернице за његово правилно разумевање и примену. У основи, сви остали делови процесног закона разрада су правила утврђених у основним начелима и све остале одредбе закона морају бити усклађене са њима. 
У том смислу, управни поступак почива на одређеном броју основних начела која представљају правила и принципе уравнотежене заштите како јавног интереса и објективне законитости, тако и појединачних, односно групних интереса.
Смисао и значај основних начела долази до пуног изражаја у примени садржинских одредаба закона који уређује општи управни поступак, а огледа се пре свега у обавези субјеката који примењују тај закон да се придржавају основних начела приликом решавања сваког конкретног случаја и, с тим у вези, потребно је нагласити да повреда основних начела управног поступка представља битну повреду правила поступка, што за резултат може имати употребу одговарајућег правног средства. 
У смислу, Закона о општем управном поступку основна начела управног поступка обухватају: начело законитости и предвидивости, начело сразмерности, начело заштите права странака и остваривања јавног интереса, начело помоћи странци, начело делотворности и економичности поступка, начело истине и слободне оцене доказа, право странке на изјашњење, начело самосталности, право на жалбу и приговор, начело правноснажности решења и начело приступа информацијама и заштите података.
4.1. Начело законитости и предвидивости
Начело законитости и предвидивости је заправо надоградња ранијег начела законитости, јер је његов домашај са превасходне законитости проширен је и на поље предвидивости.
Ово начело у делу законитости задржало је све оне елементе које је имало и у раније важећем Закону о општем управном поступку – сви органи који примењују овај закон дужни су да се придржавају закона, односно обавезни су да поступају у оквиру законом датих овлашћења. При томе, законитост у смислу овог начела подразумева дужност органа не само да поступају у складу са законом утврђеним правилима управног поступка, већ и да правилно примењују материјалноправне прописе при решавању конкретне управне ствари.
Такође, и у случајевима када је орган законом овлашћен да решава по слободној оцени, постоји обавеза примењивања процесних правила уређених Законом о општем управном поступку, јер у коришћењу овлашћења за слободну оцену доказа орган може одлучивати само у границама које обезбеђују правилно и законито решавање.
Када је у питању део начела који се односи на предвидивост, јасна је интенција законодавца да обезбеди поступање органа у истим или сличним управним стварима на исти начин, као основе правне сигурности и обезбеђења једнаке заштите странака пред надлежним органима. 
4.2. Начело сразмерности
Начело сразмерности једно је од елементарних начела тзв. европског административног простора. Доношењем Закона о општем управном поступку из 2016. године, оно је на експлицитан начин уведено и у наше процесно право, иако је у извесном степену било заступљено и у раније важећем закону, у оквиру начела заштите права грађана и правног интереса. 
Ово начело подразумева да орган може да ограничи право странке или да утиче на њен правни интерес само поступањем које је неопходно да се њиме оствари сврха прописа и само ако та сврха не може да се оствари друкчијим поступањем којим би се мање ограничавала права или у мањој мери утицало на правни интерес странке. При томе, када се странци и другом учеснику у поступку налаже обавеза, орган је дужан да примени оне од прописаних мера које су по њих повољније ако се и њима остварује сврха прописа.
Начело сразмерности је немогуће посматрати независно од целине правила која се успостављају основним начелима управног поступка – оно увек захтева опсервацију кроз призму законске сврхе и предвидивости у решавању управних ствари. У том смислу, сразмерност је примерена у одлучивању по слободној оцени, али је, имајући у виду институте управне и судске контроле рада управе садржане у Закону о општем управном поступку, јасно да и дискрециони управни акти донети у складу са овим начелом подлежу преиспитивању од стране надлежних органа.
4.3. Начело заштите права странака и остваривања 
јавног интереса
Начелно је право странке да штити своја права и правне интересе у управном поступку и да предузима радње и мере у заштити тих права и интереса, а дужност органа да омогући странци заштиту њених права и интереса, доследном применом одредаба Закона о општем управном поступку, као и других материјалноправних закона и прописа донетих на основу њих.
Истовремено, право је и обавеза органа који решава у управној ствари да штити јавни интерес, као квалификовани облик општег интереса чијим се остваривањем задовољавају одређене виталне потребе друштва као целине или појединих његових делова.
Начело заштите права странака и остваривања јавног интереса, које уз извесне модалитете налазимо у свим нашим до сада донетим законима који су уређивали правила општег управног поступка, сублимира све ове елементе и упућује на деликатну улогу органа који решавају у управном поступку да, с једне стране, штите интересе странке и омогуће остваривање њених права и правних интереса, а, с друге стране, да то остваривање права и правних интереса не буде на штету трећих лица или јавног интереса уопште.
Зато се у теорији веома често наилази на оцену да начело заштите права странака и остваривање јавног интереса обједињава у себи готово читаву суштину основних начела, па и целине управног поступка.
4.4. Начело помоћи странци
Начело помоћи странци (раније начело пружања помоћи странци и, пре тога, начело о дужности пружања помоћи неукој странци) управо је установљено са циљем да орган по службеној дужности пази да незнање и неукост странке и другог учесника у поступку не буде на штету права која им по закону припадају. Поред овог примарног циља, начело помоћи странци уводи елементе за његово целовито остваривање утврђивањем дужности органа да упозори странку да у односу на утврђено чињенично стање има основа за остварење неког права или правног интереса, као и обавезе да је информише ако у току поступка дође до измене прописа који је од значаја за поступање у управној ствари. 
Принципи садржани у овом начелу имају утицај и на остваривање других основних начела управног поступка, посебно начела истине и слободне оцене доказа и начела делотворности и економичности поступка, јер се пружањем помоћи странци отклањају могући разлози непотпуног и погрешно утврђеног чињеничног стања који могу бити разлог за поништење или укидање решења, као и погрешне примене материјалног права. 
4.5. Начело делотворности и економичности поступка
Начело делотворности и економичности поступка у основи забрањује сваку непотребну радњу или трошак у управном поступку, који изазива одуговлачење поступка или излагање странке и других учесника у поступку губитку времена и непотребним захтевима, под 
условом да се у границама нужног и потребног поступања обезбеди потпуно утврђивање чињеничног стања и законитост управног поступка, као и правилно и целисходно поступање.
У том циљу, орган је дужан да по службеној дужности, у складу са законом, врши увид у податке о чињеницама неопходним за одлучивање о којима се води службена евиденција, да их прибавља и обрађује, а да од странке захтева само оне податке који су неопходни за њену идентификацију и документе који потврђују чињенице о којима се не води службена евиденција. 
4.6. Начело истине и слободне оцене доказа
У управном поступку, као и у другим поступцима, истина је појам који означава правилно и потпуно утврђено чињенично стање, односно скуп одлучних чињеница које представљају основу за примену права у конкретном случају. Ради утврђивања истине орган који спроводи управни поступак дужан је да изведе потребне доказе и да оцени те доказе, сваки појединачно и све заједно, тако да стање ствари буде у потпуности утврђено. При томе, право стање ствари, тј. истина мора да се утврди пре доношења решења, без обзира на то да ли то решење представља везани управни акт или акт који се доноси по слободној оцени. 
Уверење о истинитости чињеница утврђених изведеним доказима јесте непосредна основа за решавање, односно субјективни став о објективним чињеницама и околностима.
Границе доказивања и употребе доказа, као и њихова слободна оцена нису унапред уређени, а све што је подобно да послужи као доказ може се употребити у управном поступку за утврђивање истине, односно правилног и потпуног чињеничног стања. Од слободне оцене доказа изузете су јавне исправе које су издате на основу службених евиденција (све док се не докаже да садрже нетачне податке), али су зато сви други докази, изјава странке, искази сведока и друго, подложни слободној оцени доказа, с тим да је потребно посебно образложење које упућује на савесност, брижљивост и непристрасност слободне оцене и потпуност увида у резултате те оцене.
Стога се начелом истине и слободне оцене доказа, које је у овај закон уведено као компилација два ранија начела – начела истине и начела оцене доказа, утврђује дужност органа да правилно, истинито и потпуно утврди све чињенице и околности које су од значаја за законито и правилно поступање у управној ствари, као и дужност овлашћеног службеног лица да по свом уверењу, на основу савесне и брижљиве оцене сваког доказа посебно и свих доказа заједно, као и на основу резултата целокупног поступка, одлучи које чињенице узима као доказане. 
4.7. Право странке на изјашњавање
Једно од најзначајнијих начела Закона о општем управном поступку свакако је право странке на изјашњење (преиначено раније начело саслушања странке). Ово начело полази од обавезе органа да пре доношења решења омогући странци да се изјасни о чињеницама и околностима које су од значаја за одлучивање у управној ствари. 
Право странке на изјашњење (аudiatur et altera pars), посебно када у поступку учествује две или више странака са супротним интересима, омогућава да свака странка изнесе своје наводе, разлоге, чињенице и доказе у вези са поступком који се води пред органом, а органу да, ценећи те наводе, разлоге, чињенице и доказе, утврди одлучне чињенице и на основу њих реши управну ствар. 
У складу са процесним одредбама Закона о општем управном поступку, странка има право да се у испитном поступку изјасни о чињеницама које су изнете и о понуђеним доказима, да учествује у извођењу доказа, поставља питања другим странкама, сведоцима и вештацима, износи чињенице које су од значаја за поступање у управној ствари, предлаже доказе, износи правне тврдње и побија тврдње које се не слажу с њеним. Чак и кад се странка не користи правом на изјашњење, орган мора водити рачуна да задовољи интересе странке. У сваком случају, повреда овог права може условити не само употребу редовних, већ и ванредних правних средстава (посебни случајеви уклањања и мењања решења). 
Одступање од права странке на изјашњење могуће је само у једностраначким управним стварима у којима се решење доноси у непосредном одлучивању, али то не значи да се странци ускраћује право на изјашњење, него да је она то право остварила непосредно при самом подношењу захтева на основу кога је покренут поступак ради решавања конкретне управне ствари. У том смислу, ово начело омогућава доношење решења у управном поступку и без претходног изјашњења странке, али само када је то законом изричито дозвољено.
4.8. Начело самосталности
Начело самосталности (раније, начело самосталности у решавању) последица је јавног положаја управе у нашем правном систему. За разлику од судова којима се гарантује независност, органима управе се гарантује самосталност, која подразумева да у вршењу својих послова раде у оквиру Устава, закона, других прописа и општих аката или, једноставније речено, правно обезбеђују могућност доношења одлука без ичијег утицаја.
Овим начелом управног поступка самосталност се гарантује како органу у оквиру његових овлашћења, тако и овлашћеном службеном лицу које утврђује чињенично стање и на основу тога примењује законе и друге прописе на конкретну правну ситуацију. Ипак, Закон о општем управном поступку мањи степен самосталности даје службеним лицима која су овлашћена само за послове вођења поступка или предузимање појединих радњи у поступку, у односу на службена лица којима се даје овлашћење за послове вођења управног поступка и одлучивање у управној ствари.
4.9. Право на жалбу и приговор
Право на једнаку заштиту права и на правно средство је једно од људских права и слобода зајемчених Уставом, којим се, између осталог, гарантује да свако има право на жалбу или друго правно средство којим се одлучује о његовом праву, обавези или на закону заснованом правном интересу. 
У том смислу, оно је нашло своје место и у основним начелима управног поступка, као право на жалбу и приговор.
Ово начело у Закону о општем управном поступку модификује раније начело двостепености у решавању (право на жалбу) и обезбеђује намеру законодавца да прошири круг редовних правних средстава којима се може штитити право странке пред надлежним органима.
Сам назив начела одражава да његову садржину чине два елемента: први, који се односи на двостепеност у одлучивању и право на жалбу, и други, који се односи на приговор у случајевима утврђеним Законом о општем управном поступку.
Да би начело у делу права на жалбу могло да буде примењиво, неопходна је законом уређена хијерархија органа у појединим управним областима и да су ти органи, односно овлашћена службена лица, довољно самостални у правном систему од других надређених органа, односно у решавању управних ствари.
Право на жалбу остварује се против решења првостепеног органа, ако жалба није законом искључена. Против првостепеног решења жалбу може поднети свако лице на чија права, обавезе или правне интересе може да утиче исход управног поступка, али и други органи и организације ако су на то овлашћени законом. 
 Ово начело искључује трећестепеност, јер то не би било у духу, пре свега, друга два основна начела управног поступка – начела делотворности и ефикасности и начела заштите права странака и остваривања јавног интереса.
Када се говори о делу начела које уводи право на приговор, неопходно је истаћи ремонстративно дејство овог редовног правног средства, јер се изјављује руководиоцу органа на чије се поступање односи, који и одлучује о приговору и то само у случају ако се због неиспуњења обавеза из управног уговора, због управне радње и начина пружања јавних услуга, не може изјавити друго правно средство у управном поступку. 
4.10. Начело правноснажности решења
Правноснажност је појам који означава решење одређене управне ствари које се не може мењати, односно дефинитивно уређење односа у складу са правноснажним решењем сагласно латинској максими non bi in idem. 
У смислу одредаба Закона о општем управном поступку, решење против кога не може да се изјави жалба, нити покрене управни спор (правноснажно решење), а којим је странка стекла одређена права, односно којим су јој одређене обавезе, може да се поништи, укине или измени само у случајевима који су законом одређени. 
Из наведеног произлази да постоје две врсте правноснажности: формална и материјална. Формална правноснажност наступа када странка више нема права да побија донето решење, док материјална правноснажност постоји кад ни орган више не може опозвати, односно мењати донето решење, јер му то закон не дозвољава.
Циљ правноснажности јесте стабилност решених односа и решења у управном поступку, а полазећи од значаја делова управног акта у извршењу решења, правноснажан је увек диспозитив, а не и образложење решења.
4.11. Начело приступа информацијама и заштите података
Начело приступа информацијама и заштите података произишло је из уставом зајемчених права на обавештеност и заштиту података о личности, у складу са законом.
У односу на уставну промоцију ових права, Закон о општем управном поступку по први пут уређује ово начело управног поступка, сагласно коме су органи дужни да омогуће приступ информацијама од јавног значаја у складу са законом, те да се тајни и лични подаци штите у управном поступку у складу са законом. 
5. Управно поступање
 Гледано са аспекта дефиниције самог појма управне ствари, Закон о општем управном поступку увео је у управно поступање, поред већ присутних (управни акт, управне радње), низ нових до сада теоријских института: гарантни акт, управни уговор и пружање јавних услуга. 
6. Управни акт
Управни акт јесте појединачни правни акт којим орган, непосредно примењујући прописе из одговарајуће управне области, одлучује о праву, обавези или правном интересу странке, или о процесним питањима. Према врсти, управни акти се деле на: решења и закључке, а могу имати и други назив, ако је то посебним законом предвиђено. Правно дејство управних аката почиње од када је странка обавештена о његовом доношењу, осим у случају ако је самим управним актом одређено да правно дејство почиње касније.
7. Гарантни акт
Гарантни акт је писани акт којим се орган обавезује да, на одговарајући захтев странке, донесе управни акт одређене садржине, а доноси 
се кад је то посебним законом одређено. Гарантни акт не сме бити противан јавном интересу, нити правном интересу трећих лица. 
Орган доноси управни акт сагласно гарантном акту само ако странка то захтева, а ако тај управни акт није донет сагласно гарантном акту, странка има право на жалбу. 
Поред овог правила, Закон о општем управном поступку прописује и изузетке у којима орган није дужан да донесе управни акт сагласно гарантном акту, а односе се на следеће ситуације:
1) 
ако захтев за доношење управног акта не буде поднет у року од годину дана од дана издавања гарантног акта или другом року одређеном посебним законом; 
2) 
ако се чињенично стање на коме се заснива захтев за доношење управног акта битно разликује од оног описаног у захтеву за доношење гарантног акта; 
3) 
ако је измењен правни основ на основу кога је гарантни акт донет тако што се новим прописом предвиђа поништавање, укидање или измена управних аката донетих на основу ранијих прописа; 
4) кад постоје други разлози одређени посебним законом. 
8. Управни уговор
Управни уговор је двострано обавезан писани акт који, кад је то посебним законом одређено, закључују орган и странка и којим се ствара, мења или укида правни однос у управној ствари. Садржина управног уговора не сме бити противна јавном интересу нити правном интересу трећих лица. 
Ако орган не испуњава уговорне обавезе, странка не може да раскине управни уговор, али може да изјави приговор. 
Међутим, ако би, због околности насталих после закључења управног уговора које се нису могле предвидети у време закључења уговора, испуњење обавезе за једну уговорну страну постало битно отежано, она може од друге уговорне стране захтевати да се уговор измени и прилагоди насталим околностима. У супротном, односно ако нису испуњени услови за измену уговора или ако би измена уговора изазвала штету по јавни интерес која би била већа од штете коју би претрпела странка, орган решењем одбија захтев странке.
С тим у вези, потребно је нагласити да орган може раскинути управни уговор само у случајевима прописаним законом:
1) 
ако изостане сагласност странке да се уговор измени због промењених околности; 
2) ако странка не испуњава уговорне обавезе;
3) 
ако је то неопходно да би се отклонила тешка и непосредна опасност по живот и здравље људи и јавну безбедност, јавни мир и јавни поредак или ради отклањања поремећаја у привреди, а то не може успешно да се отклони другим средствима којима се мање дира у стечена права. 
Управни уговор се раскида решењем у коме се изричито и јасно образлаже разлог за раскид. 
9. Управне радње
Управне радње су материјални акти органа који утичу на права, обавезе или правне интересе странака, као што су вођење евиденција, издавање уверења, пружање информација, примање изјава и друге радње којима се извршавају правни акти. 
Издавање уверења је једна од управних радњи у документовању (поред евидентирања, односно вођења службених евиденција). 
Уверења, али и друге исправе (сертификати, потврде и слично) издају се на основу података који су уписани или који произлазе из података уписаних у службену евиденцију и имају доказну снагу јавне исправе. Те исправе издају се, по правилу, истог дана кад је странка поднела захтев, а најкасније у року од осам дана, ако посебним прописом није друкчије предвиђено. Захтев странке за издавањем уверења и друге исправе може да се одбије решењем, а ако орган у року од осам дана не изда уверење или другу исправу, односно не донесе решење којим одбија захтев, странка може да изјави жалбу као да је њен захтев одбијен. Исто тако, странка која сматра да уверење или друга исправа о чињеницама о којима се води службена евиденција нису издати сагласно подацима из службене евиденције, може да захтева њихову измену или издавање новог уверења или друге исправе. И овај захтев може да се одбије решењем, а ако орган у року од осам дана не измени издато уверење или другу исправу или не изда ново уверење или другу исправу, односно не донесе решење којим одбија захтев, странка може да изјави жалбу као да је захтев одбијен. 
Поред уверења и других исправа о чињеницама о којима се води службена евиденција, органи на усмени или писани захтев странака издају и уверења и друге исправе о чињеницама о којима не воде службену евиденцију. За издавање ових уверења и других исправа морају кумулативно бити испуњена два услова: да је издавање тих исправа одређено прописом и да су претходно потребне чињенице утврђене у доказном поступку. Уверење или друга исправа о чињеницама о којима се не води службена евиденција или решење којим се одбија захтев странке за издавање оваквог уверења, односно исправе издају се у року од 30 дана од подношења захтева, ако законом или другим прописом није одређен краћи рок. У супротном, странка може да изјави жалбу као да је захтев одбијен. Посебност доказне снаге ових уверења и других исправа које се не издају из службених евиденција огледа се у томе да орган, који води поступак у коме су такво уверење или друга исправа поднети као доказ, није везан њиховом садржином и може самостално да утврђује чињенице које су у њима садржане. 
Приговор као средство заштите је новина у нашем досадашњем управнопроцесном законодавству. Он се може изјавити против управне радње или ако орган не предузме управну радњу коју је по закону дужан да предузме, изузев у случају ако је управна радња повезана са доношењем управног акта.
10. Пружање јавних услуга
Пружање јавних услуга обухвата обављање привредне и друштвене делатности, односно послова за које је законом утврђено да се врше у општем интересу, којима се обезбеђује остваривање права и правних интереса, односно задовољавање потреба корисника јавних услуга, а који не представљају други облик управног поступања. Такође, под пружањем јавних услуга сматра се и обављање делатности, односно послова управе од стране органа, којима се обезбеђује остваривање права и правних интереса, односно задовољавање потреба корисника јавних услуга, а који не представљају други облик управног поступања. Јавне услуге пружају се тако да обезбеде уредно и квалитетно, под једнаким условима, остваривање права и правних интереса корисника јавних услуга и задовољавање њихових потреба, а пружаоцу услуга, који не обезбеђује уредно и квалитетно, под једнаким условима, остваривање права грађана и организација и задовољавање потреба корисника, може се изјавити приговор. 
11. Основна правила поступка
Основна правила управног поступка уређују сва она питања која су претходила покретању поступка и току поступка до доношења решења, односно правила без којих се не може покренути или водити управни поступак. 
Односе се на учеснике у поступку (надлежни орган, овлашћено службено лице, странку и њене заступнике), сарадњу и службену помоћ, општење органа и странака, обавештавање, трошкове поступка и друга питања којима се установљавају основна правила на којима се заснива укупна управнопроцесна структура.
12. Учесници у управном поступку
У теорији управног процесног права разликује се више врста учесника у управном поступку: обавезни учесници, посебни учесници, евентуални учесници и случајни (узгредни) учесници. 
Обавезни учесници су они без којих се не може покренути и водити управни поступак, а чине их надлежни орган и странка, односно странке и њихови заступници.
Посебни учесници су они који у управном поступку не штите своја лична права и интересе, већ општи или друштвени интерес, а у ову групу спадају јавни тужилац и јавни правобранилац.
У случају потребе, у управном поступку могу учествовати и евентуални учесници: сведоци, вештаци и тумачи.
Остали или случајни (узгредни) учесници су они који немају правни интерес у поступку, већ тај интерес има фактички карактер. То су, на пример, „трећа лица“ која располажу одређеном исправом која се може употребити као доказ у управном поступку, денунцијанти (пријавиоци), егзекутори (достављачи или извршитељи) и томе слично.
Закон о општем управном поступку, у делу учесници у управном поступку, препознаје само надлежни орган и странку и њене заступнике, док евентуалне учеснике налазимо у делу који уређује ток управног поступка до доношења решења. Међутим, овај закон изричито не препознаје посебне учеснике и случајне (узгредне) учеснике.
13. Надлежност органа
13.1. Стварна и месна надлежност
Закон о општем управном поступку разликује два врсте надлежности – стварну и месну надлежност. 
Када је у питању стварна надлежност, Закон легализује правило да се стварна надлежност органа одређује прописима који уређују одређену управну област или надлежност појединих органа, с тим да уређује и начин утврђивања стварне надлежности у ситуацији када се она не може одредити на овај начин, као ни према природи управне ствари – у том случају стварно је надлежан орган у чијем су делокругу послови опште управе.
Месна надлежност одређује се у односу на више различитих критеријума, прецизирањем везе која мора да постоји између неког предмета и неког органа да би тај предмет спадао у његову месну надлежност. 
Ови критетијуми узимају се у обзир супсидијерно, односно ако посебним законом нису утврђени, а односе се на следеће:
1) 
у управним стварима које се тичу непокретности – месна надлежност се одређује према месту где се непокретност налази; 
2) 
у управним стварима које се тичу пословне или друге делатности странке – месна надлежност се одређује према седишту странке или месту где се делатност обавља или би требало да се обавља; 
3) 
у управним стварима које се тичу послова из надлежности органа – месна надлежност се одређује према седишту органа, 
односно седишту његове подручне јединице ако се ствар односи на послове подручне јединице; 
4) 
у управним стварима које се тичу брода или ваздухоплова или у којима је повод за вођење поступка настао на броду или ваздухоплову – месна надлежност се одређује према луци уписа брода или матичном аеродрому ваздухоплова; 
5) 
у осталим управним стварима – месна надлежност се одређује према пребивалишту странке, а ако странка нема пребивалиште у Републици Србији, према њеном боравишту, а ако она нема ни боравиште у Републици Србији, према њеном последњем пребивалишту или боравишту у Републици Србији. 
Такође, у случају када се месна надлежност не може одредити према наведеним правилима, одређује се према месту у коме је настао повод за вођење управног поступка. 
Код месне надлежности више органа, тзв. стицаја месне надлежности више органа, надлежан је онај орган пред којим је прво покренут поступак. При томе, месно надлежни органи могу и да се споразумеју који ће од њих водити поступак, али сваки од њих мора на свом подручју да предузме радње које не трпе одлагање.
Поред тога, ако у току поступка настану чињенице због којих месно надлежан постане други орган, орган пред којим је покренут поступак задржава месну надлежност, при чему може уступити предмет другом органу ако то знатно олакшава поступак, нарочито странци. Ову ситуацију имамо, на пример, када у току трајања поступка дође до промене законских прописа о месној надлежности за решавање конкретне управне ствари или када се због друге околности промени месно надлежни орган (странка промени пребивалиште и томе слично).
Договором органа, органа и странака или самих странака не може се мењати стварна и месна надлежност, што значи да постоји обавезност правила о стварној и месној надлежности. 
Посебна ограничења надлежности односе се само на службене радње у зградама и другим објектима које користи Војска Србије које могу да се предузимају само када их орган пријави надлежном војном органу и с тим у вези се прецизира да се службене радње у зградама и другим објектима за посебне намене које се користе за војне потребе у министарству надлежном за послове одбране или Војсци Србије предузимају по одобрењу министра надлежног за послове одбране. Ова посебна врста просторног ограничења надлежности заправо је произишла из разлика које постоје између тзв. цивилних и војних власти. 
13.2. Сукоб надлежности
С обзиром на то да је управа „жив организам“ извесно је да се у одређеним ситуацијама могу десити неслагања органа управе око надлежности за решавање појединачне управне ствари. Ти неспоразуми могу бити двојаки, или два органа арогирају надлежност сваки за себе, односно сматрају се надлежним да сами реше управну ствар, или пак оба дерогирају, одбијају надлежност од себе. Тада настаје тзв. конфликт или сукоб надлежности, који је у првом случају позитиван сукоб надлежности, а у другом случају негативан сукоб надлежности. При томе, сукоб надлежности може бити и око стварне и око месне надлежности. 
У Закону о општем управном поступку није до краја изведено који је орган надлежан за решавање сукоба надлежности, већ су уређена само правила која се односе на решавање сукоба надлежности. 
Наиме, прописује се да сукоб надлежности настаје кад се два органа изјасне да јесу или да нису надлежни у истој управној ствари. Затим, прописује се да предлог за одлучивање о сукобу надлежности подноси орган који се последњи изјаснио да је надлежан или да није надлежан, као и да исти може поднети и странка. О сукобу надлежности између органа одлучује, у року од 15 дана од подношења предлога, орган који је прописом одређен. Тај орган одређује који је орган надлежан и како се отклањају последице радњи ненадлежног органа, те списе доставља надлежном органу. 
С обзиром на чињеницу да су у закону који уређује правила општег управног поступка изостављене одредбе које утврђују надлежан орган за одлучивање о сукобу надлежности између органа на које се овај закон односи, уређење овог питања налазимо у посебним законима. Између осталог, Закон о државној управи прописује да сукоб надлежности између органа државне управе, између органа државне управе и имаоца јавних овлашћења и између ималаца јавних овлашћења решава Влада, као и да сукоб надлежности између подручних јединица органа државне управе решава руководилац органа државне управе. 
14. Овлашћено службено лице
Орган поступа у управној ствари преко овлашћеног службеног лица. Овлашћено службено лице јесте лице које је распоређено на радно место које чине и послови вођења поступка и одлучивања у управној ствари, или само послови вођења поступка или предузимања појединих радњи у поступку. Дакле, овлашћење службеног лица везује се или произлази из описа његовог радног места утврђеног актом о унутрашњем уређењу и систематизацији радних места у органу (вођење управног поступка и одлучивање у управној ствари или вођење управног поступка или предузимање радњи у поступку). У том смислу, закон уређује да руководилац органа доноси решење само ако службено лице није одређено. 
Орган на погодан начин објављује која су службена лица овлашћена за одлучивање у управним стварима, а која само за вођење управног поступка или за предузимање појединих радњи у поступку пре доношења решења. 
У вези са обезбеђењем објективности решавања у управном поступку није допуштено да поступак води, односно предузима остале појединачне радње у поступку, овлашћено службено лице у случају наступања било којег од разлога због кога се може посумњати у његову непристрасност. Прецизније, овлашћено службено лице мора бити изузето: 
1) 
ако је у поступку странка, сведок, вештак или законски заступник или пуномоћник странке; 
2) 
ако је са странком, законским заступником или пуномоћником странке крвни сродник у правој линији, а у побочној линији до четвртог степена закључно, супружник или ванбрачни партнер или сродник по тазбини до другог степена закључно, па и када је брачна заједница престала; 
3) 
ако је са странком у односу старатеља, усвојитеља, усвојеника или хранитеља; 
4) 
ако је са законским заступником или пуномоћником странке у односу усвојитеља или усвојеника; 
5) ако је учествовало у првостепеном поступку; 
6) 
ако остварује накнаду или друга примања од странке или је ангажовано у управном одбору, надзорном одбору или радном или стручном телу странке; 
7) 
ако исход поступка може да му донесе директну корист или штету; 
8) 
ако постоје друге чињенице које доводе у сумњу његову непристрасност. 
Овлашћено службено лице у случају неког од наведених разлога за изузеће застаје с поступком и о томе обавештава лице и/или орган који одлучује о изузећу. 
Изузеће службеног лица може да тражи и странка, тако што је у обавези да у захтеву наведе чињенице због којих сматра да постоји разлог за изузеће. У том случају, овлашћено службено лице одмах обавештава лице или орган који одлучује о изузећу.
О изузећу овлашћеног службеног лица, у року од пет дана од дана пријема обавештења овлашћеног службеног лица или захтева странке за изузеће, одлучује руководилац органа. О изузећу руководиоца органа одлучује орган који је прописом одређен, а ако тог органа нема, другостепени или надзорни орган. 
Ова правила примењују се и у вези са изузећем записничара и вештака, с тим што о њиховом изузећу одлучује овлашћено службе-
но лице.
15. Сарадња и службена помоћ
15.1. Јединствено управно место
Успостављањем јединственог управног места не утиче се на надлежност органа нити на право странке да се директно обраћа надлежном органу, али има за циљ омогућавање странкама да се преко тог места обраћају надлежнима онда када је за остваривање једног или више права потребно поступање једног или више органа. 
На јединственом управном месту врши се: поучавање подносиоца захтева, на начин како би то чинио надлежни орган, о томе шта је све органима потребно да би поступили по захтеву; примање захтева за признавање права или друго поступање у управној ствари, мишљења, објашњења, коментара, као и докумената и правних средстава, сагласно пропису, и њихово достављање надлежним органима; обавештавање подносиоца захтева о томе које је радње предузео надлежни орган и правним актима које је донео. 
При томе, ове радње се могу вршити електронским путем, путем поште, или на други погодан начин. Рокови за одлучивање о захтеву странке пред надлежним органима почињу да теку од када је поднет уредан захтев на јединственом управном месту.
15.2. Међународна правна помоћ
У смислу правила процесног управног права, правна помоћ обухвата пружање помоћи иностраним органима, под условима узајамности. С тим у вези, установљено је правило да домаћи орган пружа помоћ иностраном органу када је то законом одређено или како инострани орган затражи ако то није супротно домаћем јавном поретку.
16. Странка у управном поступку и њено заступање
16.1. Појам странке
Странка у управном поступку јесте физичко или правно лице чија је управна ствар предмет управног поступка и свако друго физичко или правно лице на чија права, обавезе или правне интересе може да утиче исход управног поступка. Такође, странка у управном поступку може да буде и орган, организација, насеље, група лица и други који нису правна лица, под условима под којима физичко или правно лице може да буде странка, или кад је то одређено законом. 
Заступници колективних интереса и заступници ширих интереса јавности, који су организовани сагласно прописима, могу да имају својство странке у управном поступку ако исход управног поступка може да утиче на интересе које заступају. 
16.2. Процесна способност
Да би неко могао да буде странка у поступку, поред специјалног услова који се односи на везу тог лица са конкретном управном ствари мора да испуни опште услове који се односе на правну и процесну (пословну) способност. И док правна способност, која значи способност лица да буде носилац права и обавеза и која се стиче рођењем (у законом прописаним случајевима и пре рођења, као нпр. nasciturus), није прецизирана Законом о општем управном поступку, процесна способност дефинисана је као способност странке која је потпуно пословно способна да може сама да предузима радње у поступку.
У вези са процесном способности, потребно је нагласити да наступање смрти физичког лица или престанак постојања правног лица, чија права, обавезе и правни интереси који су предмет конкретне управне ствари не могу да пређу на наследнике, односно правне следбенике, за последицу имају обустављање поступка.
16.3. Заступање странке
У управном поступку странка не мора принципијелно увек да учествује лично (осим у законом одређеним случајевима када је њено присуство обавезно), већ је могу заступати друга лица.
Законски заступник заступа странку која није процесно способна, правно лице предузима радње у поступку преко законског заступника или овлашћеног представника који је одређен општим актом правног лица, орган као странка у поступку предузима радње преко овлашћеног представника, организација која није правно лице преко лица које је одређено њеним актом, а насеље, група лица и друге странке које нису правна лица преко лица које овласте, ако друкчије није прописано. С тим у вези, орган пази по службеној дужности у току целог поступка да ли је странка заступана сагласно закону. 
Привремени заступник се поставља странци: ако није процесно способна, а нема законског заступника; ако правно лице, организација, насеље и друга странка која није правно лице нема овлашћеног представника; ако странку заступа законски заступник чији су интереси супротни интересима странке; ако противне странке заступа исти законски заступник; ако радњу треба предузети према странци чије пребивалиште или боравиште није познато, а нема пуномоћника – све под условом да је ствар хитна, а поступак мора да се спроведе. 
Привремени заступник поставља се и када радња не трпи одлагање, а странка, њен законски заступник, овлашћени представник или пуномоћник не могу бити благовремено позвани да присуствују радњи. О постављању привременог заступника орган одлучује решењем, а жалба против тог решења не одлаже његово извршење. Привремени заступник учествује само у поступку у коме је постављен и предузима само радње за које је постављен и док не престану разлози због којих је постављен. При томе, радње које предузме у границама овлашћења имају правна дејства као да их је предузела странка. Привремени заступник може да одбије заступање само из разлога одређених посебним прописима. 
Када је у питању странка која није процесно способна, о постављању привременог заступника одмах се обавештава орган старатељства. 
Пуномоћник је лице које странка или законски заступник странке овласти да је заступа у поступку, изузев да даје изјаве које само странка може дати. Ипак, постојање пуномоћника не спречава странку да сама предузима радње у поступку. 
Орган пази по службеној дужности у току целог поступка да ли је лице које се појављује као пуномоћник овлашћено за заступање. Пуномоћје се даје у писаном облику или усмено на записник, а ако посумња у истинитост пуномоћја, орган може наложити странци да поднесе оверено пуномоћје. Независно од тога, орган може дозволити да поједине радње у поступку предузме у име странке лице које није приложило пуномоћје, али само под условом да пуномоћје приложи у року који орган одреди. Обим пуномоћја процењује се из садржине пуномоћја, а може се дати за цео поступак или поједине радње и временски може да се ограничи. 
Пуномоћник може бити свако потпуно пословно способано лице. Изузетак су једино лица која се баве надриписарством, којима орган ускраћује заступање решењем против кога је дозвољена жалба која не одлаже извршење решења. И у овом заступању, радње које предузме пуномоћник у границама пуномоћја имају правна дејства као да их је предузела странка.
Пуномоћје не престаје смрћу или губитком процесне способности странке или смрћу, губитком процесне способности или променом законског заступника странке, али наследник, правни следбеник странке, односно њен нови законски заступник може опозвати раније дато пуномоћје. Пуномоћје пак престаје смрћу или губитком процесне способности пуномоћника или престанком правног лица. Странка може увек опозвати пуномоћје, а пуномоћник може увек отказати пуномоћје изузев док траје нека радња у поступку. 
Заједнички представник и заједнички пуномоћник странака. Две или више странака могу у истом поступку, ако друкчије није прописано, одредити која од њих иступа као заједнички представник или узети заједничког пуномоћника. И поред тога, постављањем заједничког пуномоћника или представника свака од тих странака задржава самосталност у поступку. Такође, орган може, ако друкчије није прописано, наложити странкама са истим захтевима да у одређеном року одреде лице које их представља или да узму заједничког пуномоћника. Међутим, ако странке то пропусте, орган може да им постави заједничког представника или пуномоћника, чија овлашћења трају док странке не одреде другог. 
16.4. Стручни помагач
Стручни помагач је лице које странци у поступку у коме је потребно стручно познавање управне ствари даје објашњења и савете, али он није заступник странке. 
16.5. Превођење и тумачи
Странка или други учесник у поступку, ако не разумеју српски језик, а поступак се не води на језику странке или другог учесника у поступку, има право на превођење. Ово право се остварује на лични захте и омогућава ток поступка и обавештавање на језику и писму странке или другог учесника у поступку, односно језику и писму који разумеју.
Особа са инвалидитетом има право да општи са органом и прати ток поступка преко тумача, или на други одговарајући начин, у складу са законом. 
17. Општење органа и странака
Општење органа и странака сагласно Закону о општем управном поступку обухвата радње које се односе на: начин општења органа и странака, поднеске којима се странка обраћа органу, записнике који се састављају о свим важнијим радњама у поступку, као и разгледање списа и обавештавање о току поступка.
18. Начин општења
Општење органа и странака настаје или иницијативом саме странке или иницијативом органа. Ово општење остварује се у писаном или усменом облику и мора бити у складу са основним начелима и правилима управног поступка (тј. мора се остваривати на брз и ефикасан начин, уз обезбеђење правне сигурности и економичности поступка). 
Општење у писаном облику обухвата општење у папирном облику и електронским путем, при чему су у вези са електронским општењем предвиђена одређена правила која се односе на следеће:
1. 
орган је дужан да на својој веб-презентацији објављује обавештења о могућности електронског општења између органа и странке, о томе да се органу подносе електронска документа и да орган упућује странци електронска документа, као и о начину на који то чини;
2. 
странка електронским путем општи са органом ако се претходно са тим сагласи или ако је то посебним прописом одређено;
3. 
ако електронски документ који је послат странци није читљив, она може да захтева да јој орган упути тај документ у другом погодном облику, а иста правила важе и обрнуто, односно ако није читљив електронски документ који је послат органу, орган може захтевати да странка поднесе тај документ у другом погодном облику у року који одреди, уз обавештење странке о последицама непоступања на овај начин.
19. Поднесци
Поднесци, у смислу правила општег управног поступка, дефинисани су као захтеви, предлози, обрасци, пријаве, молбе, жалбе, представке, приговори, обавештења, саопштења и друге врсте писаног обраћања странке органу. Да би се по њему могло поступити, поднесак мора да буде разумљив и да садржи све што је потребно, а нарочито: лично или пословно име, пребивалиште, односно боравиште, седиште и назив органа коме се подноси, управну ствар која је предмет поступка, сврху поднеска, адресу на коју орган странци треба да доставља акте и потпис подносиоца поднеска. Ако је то прописом одређено, поднесак може имати и друкчију садржину.
Неуредним поднеском сматра се поднесак који има недостатке који орган спречавају да поступа по њему, ако није разумљив или ако није потпун. У том случају орган у року од осам дана од пријема поднеска обавештава подносиоца на који начин да уреди поднесак и то у року који не може бити краћи од осам дана, уз упозорење на правне последице ако не поступи у остављеном року на указани начин. Неуредан поднесак који странка у остављеном року уреди сматра се као да је од почетка био уредан, а у супротном, орган решењем одбацује поднесак.
Поднесци се предају органу коме су насловљени, ако неки други орган није овлашћен да прими поднесак. Предају се непосредно органу, преко поште, дипломатско-конзуларног представништва, електронским путем, у складу са законом, или се саопштавају усмено на записник. Кратке и хитне изјаве, ако је то могуће по природи ствари, странке могу саопштити телефоном, телеграмом, електронским путем и на други погодан начин. Овлашћено службено лице о томе ставља забелешку у спису, која садржи лично име лица које даје, и прима саопштење. Ако орган није надлежан да прими поднесак који му се предаје или саопштава, прослеђује га надлежном органу и о томе обавештава подносиоца, али ако не може да утврди који је орган надлежан, упозорава подносиоца да ће, без одлагања, решењем одбацити поднесак због ненадлежности. 
Сваки поднесак који је орган примио евидентира се по редоследу пријема. Истовремено, орган је дужан да потврди пријем поднеска без наплаћивања таксе. Пријем поднеска послатог електронским путем потврђује се одмах, на исти начин на који је поднесак послат. 
20. Записници
Записник се саставља о усменој расправи, другој важнијој радњи у поступку и о важнијим усменим изјавама странака, других учесника у поступку и трећих лица. У записник се уноси назив органа, радња која се предузима, место, дан и час када се радња предузима, управна ствар која је предмет поступка, лична имена овлашћених службених лица, присутних странака, њихових заступника и других лица и опис тока и садржине предузете радње и датих изјава, као и податак о исправама које су коришћене. 
Лице које је дало изјаву у обавези је да тај записник потпише, а ако то одбије или оде са места предузимања радње пре него што је записник закључен, то се уноси у записник, са разлозима због којих је одбијено потписивање записника. 
Записник који је сачињен сагласно пропису има својство јавне исправе и доказа о току и садржини предузетих радњи и датих изјава, изузев у деловима на које је стављена примедба.
21. Разгледање списа и обавештавање о току поступка
21.1. Право на разгледање списа и обавештавање
Право на разгледање списа има странка, а оно подразумева да може: разгледати списе у присуству службеног лица и о свом трошку умножити или добити копију списа, као и да јој се достави преко поште или на други погодан начин копија списа, о њеном трошку. 
Право на разгледање списа има и заинтересовано лице које докаже свој правни интерес у одређеној управној ствари. 
Списи се разгледају у просторијама органа који чува списе. У оправданим случајевима, списи могу да се разгледају у просторијама другог органа или дипломатско-конзуларном представништву Републике Србије. 
Документи који се чувају у електронском облику могу се разгледати у електронском или штампаном облику.
Ограничења у остваривању овог права односе се само на разгледање записника о већању и гласању и нацрте решења. Такође, посебна правила важе и за списе који садрже тајне податке или податке о личности, са којима се поступа у складу са законом којим се уређује заштита тајних података, односно заштита података о личности. Наиме, податке о личности са којима се упозна у складу са законом странка може да користи само ради остваривања права, обавеза или правног интереса у том управном поступку, као и права, обавеза или правног интереса на који може да утиче исход тог управног поступка.
У складу са начелом делотворности и економичности поступка, установљено је правило да износ трошкова остваривања права на разгледање списа не може прећи износ неопходних трошкова органа за израду и достављање копије списа. 
Поред разгледања списа, странка, заинтересовани орган и заинтересовано лице које докаже свој правни интерес имају право на обавештавање о току поступка.
21.2. Захтев за разгледање списа и обавештавање 
о току поступка
Захтев за разгледање списа, као и захтев за обавештавање о току поступка, подноси се у писаном облику или усмено, а на тражење органа заинтересовано лице, у писаном или усменом облику, дужно је и да образложи свој правни интерес. 
Орган је дужан да у року од осам дана од пријема захтева обавести странку или заинтересовано лице о томе како могу да разгледају и умноже списе и добију копију списа, или да решењем одбије захтев. Ако орган у наведеном року ништа не предузме, или одбаци, односно одбије захтев решењем, подносилац захтева може да поднесе жалбу другостепеном органу у року од осам дана. 
22. Обавештавање
22.1. Појам и начин обавештавања
Обавештавање је радња којом орган на погодан начин извештава странку и другог учесника о поступању у управној ствари. Правила обавештавања странке једнако се примењују и на друге учеснике у поступку, ако законом није друкчије одређено. 
Начин обавештавања бира орган, водећи рачуна о правној заштити странке, јавности обавештавања, економичном трошењу средстава и једноставности у поступку. У складу са тим, странка се може обавештавати електронским путем, путем поште, достављањем или на други погодан начин, или усмено, ако је присутна. Само кратка и хитна обавештења могу да се дају телефоном, електронским путем или на други погодан начин, о чему се ставља забелешка у спису која садржи лично име лица које даје и прима обавештења. 
Правило је да се обавештава сама странка, осим у случају ако има законског заступника, пуномоћника или пуномоћника за пријем обавештења, када се они обавештавају. 
Ради заштите странака у случају грешака у обавештавању, сматра се да је обавештење извршено на дан када је стварно извршено.
22.2. Места на којима се врши обавештавање
Странка се, по правилу, обавештава у стану, пословној просторији или на радном месту, а адвокат – у његовој канцеларији, при чему обавештавање може да се изврши и лицу запосленом у канцеларији. 
Обавештавање је могуће и на другом месту, ако се прималац обавештења са тим сагласи. 
У случају промене пребивалишта или боравишта физичког лица или седишта правног лица, странка и законски заступник странке дужни су да одмах о томе обавесте орган. Ако то пропусте, а службено лице не може да ступи у контакт с њима, странка се даље обавештава јавним достављањем. 
Међутим, када пуномоћник или пуномоћник за пријем обавештења промени пребивалиште или боравиште, а о томе не обавести орган, обавештавање се даље одвија као да пуномоћник није одређен. 
22.3. Обавештавање у посебним случајевима
Обавештавање у посебним случајевима подразумева посебна правила обавештавања физичких и правних лица која се налазе у иностранству, лица која се налазе у Војсци Србије, припадника специјалних јединица министарства надлежног за унутрашње послове и лица која су лишена слободе.
Физичка и правна лица која се налазе у иностранству обавештавају се непосредно или дипломатским путем, ако потврђеним међународним уговором није друкчије предвиђено. 
Лица која се налазе у Војсци Србије обавештавају се преко надлежне команде, а припадници специјалних јединица министарства надлежног за унутрашње послове преко њихове команде. Лица која су 
лишена слободе обавештавају се преко управе установе у којој се налазе. Обавештавање ових лица је извршено када се писмено преда примаоцу. 
22.4. Пуномоћник за пријем обавештења
Странка може да одреди пуномоћника коме се упућују сва писмена која су насловљена на странку (пуномоћник за пријем обавештења), кад странка о њему у писаном облику или усмено извести орган који води поступак. Ако се странка или законски заступник странке налазе у иностранству, а немају пуномоћника у Републици Србији, орган им, при упућивању првог писмена, оставља рок који не може бити дужи од 30 дана да одреде пуномоћника за пријем обавештења. При томе, упозорава странку и законског заступника да ће, у случају да то пропусте да ураде, поставити о њиховом трошку пуномоћника за пријем обавештења. 
Сматра се да је странка примила писмено када га прими пуномоћник за пријем обавештавања. 
У случају више од пет странака у истом поступку које немају супротне интересе и заједничког пуномоћника, посебно је уређена дужност да, на захтев органа, одреде заједничког пуномоћника за пријем обавештења, у року који орган одреди. Ако то пропусте, орган им, о њиховом трошку, поставља заједничког пуномоћника за пријем обавештења. Овај пуномоћник за пријем поднеска је овлашћен да изјави правно средство у име странке ако странци не може да проследи писмено, а она може да пропусти рок за изјављивање правног средства. 
23. Поступци обавештавања
23.1. Обавештавање електронским путем
Обавештавање електронским путем може да буде неформално и формално. Формално обавештавање електронским путем одвија се сагласно закону и обавезно укључује потврду којом се доказује пријем документа. Формално обавештавање електронским путем изједначено је са достављањем.
23.2. Обавештавање путем поште
Обавештавање путем поште врши се обичном или препорученом поштом. У случају упућивања писмена обичном поштом, сматра се да га је прималац примио седмог дана од када је предато поштанском оператору, ако је упућено на адресу у Републици Србији, односно петнаестог дана од када је предато поштанском оператору ако је упућено на адресу у иностранству. Прималац може да доказује да је писмено касније примио, односно да га није примио. У случају упућивања 
писменог препорученом поштом, сматра се да га је прималац примио на дан који стоји у потврди о пријему пошиљке. Обавештавање препорученом поштом изједначава се са достављањем.
23.3. Достављање
Достављање, као вид обавештавања, може бити лично, посредно и јавно. Лично и посредно достављање орган врши преко свог службеног лица или се врши преко поштанског оператора или електронским путем, у складу са законом. Прималац писмена може бити само изузетно позван да преузме писмено, ако то налажу природа или значај писмена. 
Достављање правном лицу врши се предајом писмена у седишту правног лица запосленом лицу у правном лицу, односно на посебну адресу за пријем поште која је регистрована у складу са законом, или заступнику правног лица на адресу из јавног регистра, односно на адресу његовог пребивалишта. 
Време достављања одређено је законом и оно се врши радним даном од 8 до 20 сати, осим ако орган из нарочито важних разлога одлучи да се достављање изврши и у дан када се не ради, као и после 20 сати. 
Лично достављање обавезно је када од дана достављања почиње да тече рок који не може да се продужи, ако законом није друкчије предвиђено. Лично достављање састоји се од уручења писмена лицу коме је оно насловљено (прималац), а ако прималац писмена одбије уручење, службено лице органа или поштански оператор (достављач) о томе сачињава белешку и потом оставља обавештење на месту на коме је писмено требало да буде уручено, у коме назначава лично име примаоца, податке којим се писмено идентификује, просторију унутар органа у којој писмено може да се преузме, рок у коме се преузимање може извршити и датум када је обавештење остављено. 
У случају када службено лице органа или поштански оператор (достављач) не затекне примаоца писмена на адреси на којој је требало да му се уручи писмено, поново ће покушати доставу у року од 24 сата, а ако се прималац писмена поново не затекне на адреси на којој је требало да му се уручи писмено, достављач о томе сачињава белешку и потом оставља обавештење на месту на коме је писмено требало да буде уручено, у коме назначава лично име примаоца, податке којим се писмено идентификује, просторију унутар органа у којој писмено може да се преузме, рок у коме се преузимање може извршити и датум када је обавештење остављено. У овом случају, сматра се да је лично достављање извршено када истекне 15 дана од кад је обавештење остављено на месту на коме је писмено требало да буде уручено. 
Посредно достављање може да се изврши ако лично достављање није обавезно, а прималац није пронађен на адреси на којој је требало 
да му се уручи писмено. У том случају, писмено може да буде уручено другом лицу које прихвати да га потом преда примаоцу и то, ако је могуће, најпре сваком пунолетном члану домаћинства примаоца или лицу које ради са примаоцем ако писмено треба да се преда на радном месту примаоца, а не може бити уручено лицу које је противна странка у истом поступку. Доставницу потписује друго лице коме је писмено уручено, при чему достављач уноси у доставницу и однос другог лица са примаоцем и датум када је другом лицу писмено уручено. Ако друго лице не прихвати да му се писмено уручи, оно се оставља на месту на коме је требало да буде уручено примаоцу, а време и датум остављања писмена и рок после кога се сматра да је достављање извршено назначавају се на коверти и у доставници. Достављање се сматра извршеним када истекне 15 дана од кад је писмено уручено другом лицу или од када је оно остављено на месту на коме је требало да буде уручено примаоцу.
Доставница је потврда о томе да је лично или посредно достављање извршено, која садржи лично име и адресу лица и податке којим се идентификује уручено писмено. Потписују је достављач и прималац или друго лице коме је писмено уручено. Они бројевима и словима на доставници уносе датум када им је писмено уручено. Ако прималац или друго лице коме је писмено уручено одбије да потпише доставницу, достављач то бележи на доставници и бројевима и словима исписује датум уручења писмена, чиме се сматра да је достављање уредно извршено. Доставница може бити у електронском облику. 
Јавно достављање се врши ако ниједан други начин достављања није могућ, ако се доставља решење које се тиче већег броја лица која нису позната органу, а достављање на други начин није било могуће или одговарајуће, и у другим случајевима одређеним законом. Овај вид достављања састоји се од објављивања писмена на веб-презентацији и огласној табли органа, али то може бити и објављивање у службеном гласилу, дневним новинама или на други погодан начин. Јавно достављање је извршено када истекне 15 дана од када је писмено објављено на веб-презентацији и огласној табли органа, а орган може из оправданих разлога да продужи овај рок. Ако се јавно доставља решење, његово образложење може да буде изостављено, при чему се уз решење дају обавештења о месту, просторији и начину увида у образложење.
24. Рокови
24.1. Одређивање и продужење рокова
За предузимање појединих радњи у поступку могу да буду одређени рокови. По правилу, ови рокови одређени су законом или другим прописом, а ако нису, одређује их, с обзиром на околности случаја, 
овлашћено службено лице које води поступак. Рокови које одређује овлашћено службено лице, као и рокови одређени законом или прописима за које је предвиђена могућност продужења, могу се продужити на захтев заинтересованог лица, ако је захтев поднет пре истека рока и ако постоје оправдани разлози за продужење. 
24.2. Рачунање рокова
Рокови се рачунају на дане, месеце и године. У вези са тим, утврђена су одређена правила, па тако ако је рок одређен на дане, дан када је обавештавање извршено, односно дан у који пада догађај од ког се рачуна трајање рока не урачунава се у рок, већ се почетак рока рачуна од првог наредног дана, а рок који је одређен на месеце, односно на године завршава се истеком оног дана, месеца, односно године који по свом броју одговара дану када је обавештавање извршено, односно дану у који пада догађај од ког се рачуна трајање рока (ако тог дана нема у последњем месецу, рок истиче последњег дана у том месецу). 
Истек рока може се означити и календарским даном. Почетак и ток рокова не спречавају дани у којима орган не ради, а ако последњи дан рока пада на дан у коме орган не ради, рок истиче кад протекне први наредни радни дан.
24.3. Одржање рока
Поднесак је предат у року ако надлежни орган прими поднесак пре него што рок истекне. Ако се рок у коме може да се предузме нека радња рачуна у данима, месецима или годинама сматра се да је рок одржан ако је радња предузета пре истека последњег дана рока. 
Правилима општег управног поступка утврђен је дан пријема поднеска који је предат препорученом поштом – сматра се да је то дан када је предат поштанском оператору, али није уређено време када је примљен поднесак који је упућен електронским путем, већ се само прописује могућност уређења тог питања посебним прописом. 
24.4. Враћање у пређашње стање
Враћање у пређашње стање дозвољава се странци:
1. 
која из оправданог разлога пропусти рок за предузимање радње у поступку па изгуби право да је предузме;
2. 
која је из незнања или очигледне грешке поднесак предала благовремено, али ненадлежном органу;
3. 
која је очигледном омашком прекорачила рок, под условом да су кумулативно испуњена два услова: да надлежни орган прими поднесак у наредна три дана од прекорачења рока и да странка због прекорачења губи неко право. 
Странка је дужна да у предлогу за враћање у пређашње стање наведе чињенице које су довеле до пропуштања и учини их барем вероватним, а овај предлог не може да се заснива на чињеницама које је орган већ оценио као недовољан разлог за продужење рока. Ако се враћање у пређашње стање предлаже због тога што је пропуштен рок за предају поднеска, прилаже се и тај поднесак. Предлог за враћање у пређашње стање не зауставља ток поступка, али орган који одлучује о предлогу може да застане с поступком док решење о предлогу не постане коначно. 
У вези са роковима за подношење предлога за враћање у пређашње стање предвиђено је да се подноси у року од осам дана од када је престао разлог који је изазвао пропуштање, односно ако је странка касније сазнала за пропуштање, у року од осам дана од када је сазнала за пропуштање. После истека три месеца од пропуштања не може се тражити враћање у пређашње стање, изузев ако је пропуштање изазвано вишом силом, а није дозвољен ни предлог за враћање у пређашње стање због пропуштања рока за подношење предлога за враћање у пређашње стање. 
Предлог за враћање у пређашње стање подноси се органу пред којим је требало предузети пропуштену радњу, који решењем и одлучује о предлогу. Ако у управној ствари постоји противна страна, пружа јој се прилика да се изјасни о предлогу, ако се предлог не заснива на општепознатим чињеницама. У случају одобрења, поступак се враћа у стање у коме се налазио пре пропуштања и поништавају се решења и закључци који су донети услед пропуштања. Против решења којим је одобрено враћање у пређашње стање жалба није дозвољена, изузев ако је предлог био неблаговремен или недозвољен.
25. Трошкови поступка
Трошкови поступка јесу издаци за таксе, лични трошкови странке (трошкови доласка и губитка времена и зараде), неопходни и оправдани трошкови заступања странке и трошкови усмене расправе и извођења доказа (стварни трошкови сведока и стварни трошкови и награде вештака, тумача, преводилаца и привремених заступника, трошкови увиђаја и сл.), као и посебни издаци у готовом новцу органа који води поступак (путни трошкови службених лица, огласи и слично). 
Редовне трошкове поступка сноси орган, који сноси и трошкове поступка који је покренут по службеној дужности и повољно окончан по странку, ако законом није друкчије предвиђено. Међутим, у поступку покренутом по захтеву странке трошкове сноси странка која га је покренула. У вишестраначком поступку (у коме учествују две странке или више њих са супростављеним интересима), странка чијим захтевом је покренут поступак који је окончан неповољно за њу надокнађује противној странци оправдане трошкове, сразмерно делу захтева у којем није успела. Поступак окончан поравнањем има за последицу да свака странка сноси своје трошкове поступка, ако у поравнању није друкчије одређено. 
У поступку по жалби, ако жалба буде одбачена или одбијена или жалилац одустане од жалбе, трошкове другостепеног поступка сноси жалилац, док, ако буде усвојена, трошкове другостепеног поступка сноси орган који је одлучивао у првом степену. 
Лице које учествује у поступку сноси трошкове радњи које проузрокује својом кривицом. 
При томе, правила општег процесног закона уређују питање ко претходно, односно док се не одлучи о томе, сноси трошкове поступка. С тим у вези, потребно је нагласити да странка сноси трошкове поступка који је покренут њеним захтевом или жалбом, а ако у првостепеном поступку учествују противне странке, свака претходно сноси своје трошкове. Ако је поступак покренут захтевом странке, а са сигурношћу може да се предвиди да ће испитни поступак изазвати посебне новчане издатке (због увиђаја, вештачења, доласка сведока и сл.), орган може решењем наложити странци да у одређеном року унапред положи новац којим се покривају предвиђени новчани издаци. Ако странка то пропусти, орган може одустати од извођења доказа или обуставити поступак, ако настављање поступка није у јавном интересу. Исто важи и кад је странка предложила обезбеђење доказа пре покретања поступка. 
Странка може до окончања поступка захтевати накнаду трошкова. О овом захтеву и трошковима поступка одлучује се решењем првостепеног органа о управној ствари, а ако другостепени орган по жалби сам реши управну ствар, он одлучује и о трошковима првостепеног и другостепеног органа. 
На накнаду стварних трошкова који су настали у вези са поступком имају право сведоци, а други учесници у поступку – вештаци, тумачи, преводиоци и привремени заступници, имају право на награду. Они су дужни да захтевају накнаду стварних трошкова и награду још при предузимању тражене радње, а најкасније у року од осам дана од предузимања радње, иначе губе та права. С тим у вези, постоји и обавеза овлашћеног службеног лица да их упозори на последице пропуштања да поставе захтев, о чему сачињава службену белешку у записник. 
Странка може бити ослобођена од плаћања трошкова у целини или делимично само у законом прописаним случајевима: ако не може да сноси трошкове без штете по своје нужно издржавање или нужно издржавање своје породице или ако је то предвиђено потврђеним међународним уговором. О том захтеву се одлучује решењем.
26. Првостепени поступак
26.1. Покретање поступка и захтеви странака
26.1.1. Начин покретања поступка 
Поступак се покреће захтевом странке или по службеној дужности. 
По службеној дужности поступак се покреће кад је то прописом одређено или кад орган утврди или сазна да је, с обзиром на чињенично стање, неопходно да се заштити јавни интерес. Пре покретања поступка по службеној дужности који није у интересу странке орган прибавља информације и предузима радње да би утврдио да ли су испуњени услови за покретање поступка и, ако јесу, доноси акт о покретању поступка (закључак, налог и сл.). Акт о покретању поступка не доноси се ако орган доноси усмено решење. При покретању поступка по службеној дужности, орган узима у обзир и представке грађана и организација и упозорења надлежних органа. Поступак не може да се покрене по службеној дужности у управним стварима у којима по закону или природи ствари поступак може да се покрене само захтевом странке. 
26.1.2. Тренутак покретања поступка
Тренутак покретања поступка одређује се у зависности од начина покретања поступка, односно да ли је поступак покренут поводом захтева странке или по службеној дужности, и у оквиру ex officio максиме да ли је поступак који се покреће у интересу или није у интересу странке. 
Поступак поводом захтева странке сматра се покренутим када орган прими захтев странке, док се поступак по службеној дужности сматра покренутим када орган предузме било коју радњу ради вођења поступка (у случају када је поступак у интересу странке), односно кад је странка обавештена о акту о покретању поступка (у случају када поступак није покренут у интересу странке).
Поред новина које се односе на обавезу органа да о покренутом поступку по службеној дужности који није у интересу странке донесе акт о покретању поступка, Закон о општем управном поступку детаљније уређује његове саставне делове, који поред осталог садрже позив за усмену расправу и чињенице на основу којих је орган утврдио да су испуњени услови за покретање поступка, о којима се странка може изјаснити. 
На достављање обавештења странци о акту о покретању поступка прописана је сходна примена одредаба којима се уређује достављање.
26.1.3. Одбацивање захтева странке
Одбацивање захтева странке је могуће само у законом прописаним ситуацијама, односно:
1. када у захтеву није реч о управној ствари; 
2. 
орган није надлежан за одлучивање о управној ствари, а не може да одреди ко је надлежан; 
3. 
подносилац захтева очигледно није ималац права или правног интереса о коме се одлучује у управном поступку; 
4. захтев није поднет у року; 
5. 
у истој управној ствари већ се води управни или судски поступак или је о њој већ правноснажно одлучено решењем којим је странци признато право или наложена нека обавеза; и 
6. 
ако захтев не буде уређен у року који је одредио орган у смислу одредаба Закона о општем управном поступку о неуредном поднеску. 
Ови разлози могу бити основ за одбацивање захтева странке у току целог поступка. Надлежни орган не може да задржава доношење решења којим се одбацује захтев странке, јер се тим решењем, у ствари, одлучује о меритуму странке (замењује решење о главној ствари) и омогућава незадовољној странци да покрене жалбени поступак.
26.1.4. Захтев да се призна својство странке 
Ко може имати својство странке у управном поступку уређено је правилима закона који уређује општи управни поступак. Прецизније, странка у управном поступку може да буде:
– 
физичко или правно лице чија је управна ствар предмет управног поступка и свако друго физичко или правно лице на чија права, обавезе или правне интересе може да утиче исход управног поступка;
– 
орган, организација, насеље, група лица и други који нису правна лица, под условима под којима физичко или правно лице може да буде странка, или кад је то одређено законом.
Такође, својство странке у управном поступку, ако исход управног поступка може да утиче на интересе које заступају, могу да имају заступници колективних интереса и заступници ширих интереса јавности, који су организовани сагласно прописима.
И док се то својство признаје странци која је покренула поступак од тренутка пријема захтева (изузев у случају разлога за одбацивање захтева, јер подносилац захтева очигледно није ималац права или правног интереса о коме се одлучује у управном поступку), другом физичком или правном лицу на чија права, обавезе или правне интересе може да утиче исход управног поступка то својство може се признати до окончања другостепеног поступка, по претходно поднетом захтеву 
за признавање тог својства. О овом захтеву се одмах упознају остале странке, да би се изјасниле. 
26.1.5. Покретање поступка јавним саопштењем и спајање 
више управних ствари у један поступак
Орган може да покрене поступак јавним саопштењем према већем броју лица која му нису позната или не могу да се одреде, ако могу да имају својство странке у поступку и ако се ради о битно истом захтеву према свима њима.
Дакле, за покретање поступка јавним саопштењем потребно је да постоји објективни основ, тј. јавни интерес и да се ради о неодређеном броју лица која у тој управној ствари могу имати својство странке. Сврха оваквог начина покретања поступка је да се идентификују странке према којима постоји законом прописана обавеза, односно управно овлашћење органа да обезбеди утврђивање релевантних чињеница, односно извршење обавезе. Поступак је покренут када се јавно саопштење објави на веб-презентацији и огласној табли органа, а може се објавити и у службеном гласилу, дневним новинама или на други погодан начин. 
Стварно надлежан орган води један управни поступак (у једном предмету) када је у питању више странака чија се права или обавезе заснивају на истом или сличном чињеничном стању и истом правном основу. Да би ова могућност имала примену, морају кумулативно бити испуњени сви наведени услови. 
Такође, под истим условима једна странка или више њих могу да остваре више различитих захтева у једном управном поступку (јединство лица на које се односи поступак). 
Кроз законске одредбе о спајању више управних ствари у један поступак пуну примену нашло је начело делотворности и економичности поступка, јер се тамо где је то могуће, у истим или сличним управним стварима (у погледу предмета и правног основа), поступак води као један и јединствен.
И на крају, с обзиром на то да вођење управног поступка од стране једног органа, односно овлашћеног службеног лица, са више захтева и странака у оквиру истог предмета, може да изазове онемогућавање или отежавање законитог управног поступања и одлучивања (на пример, због неподударности чињеница), па је уређено правило према коме свака странка задржава право да самостално иступа у поступку који је покренут јавним саопштењем или у коме је више управних ствари спојено у један поступак. 
26.1.6. Измена захтева
Измена захтева је једно од важних питања у уређењу права странке на располагање захтевом. Стога је законом уређено да странка може да измени захтев док не буде обавештена о решењу првостепеног органа. Иако се овим не врши прецизирање измене захтева у погледу обима и садржине, она подразумева или проширење поднетог захтева или стављање новог захтева уместо ранијег. Измена захтева не мора да се заснива на истом правном основу, али је неопходно да се заснива на битно истом чињеничном стању. О томе да ли је измена захтева недозвољена орган одлучује решењем након што странка, у складу са одредбама о општењу органа и странака, упозна орган са новелираним захтевом.
26.1.7. Одустанак од захтева
Одустанак од захтева није карактеристика само управног поступка, већ је заједнички за све поступке (парнични, кривични и др.). Странка може потпуно или делимично да одустане од захтева док не буде обавештена о решењу другостепеног органа. Сматра се да је странка одустала од захтева и ако њено понашање очигледно указује да више нема интереса да учествује у поступку. У том случају, решењем се обуставља поступак, изузев када се противна страна противи обустављању поступка или када је настављање поступка, који је могао бити покренут и по службеној дужности, у јавном интересу. Трошкове поступка који су настали до обустављања поступка сноси странка која је одустала од захтева.
26.1.8. Поравнање
Поравнање представља посебну врсту уговора којим странке са супротним интересима споразумно уређују своје спорне односе поводом којих се води управни поступак. Оно је ретко у управном поступку који се заснива по правилу на једностраначким стварима у којима странка остварује неко право или јој се утврђује нека обавеза и у коме се само изузетно решава спор између две или више странака. 
Ипак, потребно је нагласити да, у случају постојања спорног односа, орган у току целог поступка настоји да се противне странке у целини или делимично поравнају, а само поравнање мора бити јасно и одређено и не сме бити на штету јавног интереса или правних интереса трећих лица. 
Поравнање се уписује у записник о поравнању и закључено је када странке прочитају и потпишу записник о поравнању. На захтев странака може им се издати оверен препис записника, који има снагу извршног решења донетог у управном поступку, а његова последица је обустављање поступка у целини или делимично, о чему орган доноси решење.
27. Прекид поступка
Орган прекида поступак решењем ако: 
1. 
законски заступник странке умре или изгуби процесну способност – док се странци не постави привремени заступник или не одреди законски заступник; 
2. 
законски заступник физичког лица не показује потребну пажњу у заступању – док орган старатељства не одлучи о томе кога ће поставити за новог законског заступника; 
3. 
странку заступа законски заступник чији су интереси супротни интересима странке или ако противне странке заступа исти законски заступник – док орган старатељства не одлучи о томе кога ће поставити за новог законског заступника 
4. 
наступе правне последице стечаја – док стечајни управник не ступи у поступак. 
Жалба против решења о прекиду поступка не одлаже извршење решења, а док је поступак прекинут, не теку рокови за предузимање радњи у поступку, нити рок у коме је орган дужан да изда решење. 
28. Обустављање поступка
Поступак се обуставља ако орган нађе да нема услова да се даље води, а закон не налаже да се поступак настави. Орган обуставља поступак решењем.
29. Ток поступка до доношења решења
Управни поступак подразумева низ радњи које се обављају у току поступка, а које имају за циљ утврђивање правно релевантног чињеничног стања на основу којег се одлучује управна ствар и доноси решење (по захтеву странке или по службеној дужности).
29.1. Начин утврђивања чињеница у поступку
Орган утврђује чињенице и околности од значаја за поступање у управној ствари. При покретању поступка странка не мора да прибави доказе које може да прибави орган, нити уверења и друге исправе које органи нису дужни да издају. Међутим, ако се не ради о чињеницама које су општепознате, странка је дужна да за своје наводе предложи доказе и да их поднесе органу, ако је могуће. Такође, чињенично 
стање на коме заснива свој захтев странка је дужна да изнесе тачно, потпуно и одређено. 
29.2. Дужност органа да прибави податке 
по службеној дужности
У складу са одређењем правила о начину утврђивања чињеница у поступку, орган је дужан да по службеној дужности, у складу са законом, врши увид, прибавља и обрађује податке о чињеницама о којима се води службена евиденција, а који су неопходни за одлучивање. Сходно томе, ако службену евиденцију води други орган, орган који води поступак дужан је да хитно затражи податке, а замољени орган да бесплатно уступи податке у року од 15 дана, ако није друкчије прописано. Ако се тражени подаци могу добити електронским путем, замољени орган их доставља у најкраћем року. У поступку који се покреће по захтеву странке орган може да врши увид, прибавља и обрађује личне податке о чињеницама о којима се води службена евиденција када је то неопходно за одлучивање, осим ако странка изричито изјави да ће те податке прибавити сама. С тим у вези, у случају када странка у року не поднесе личне податке неопходне за одлучивање органа, захтев за покретање поступка се сматра неуредним.
29.3. Прибaвљaње и уступaње пoдaтaкa o чињeницaмa o кojимa сe вoди службeнa eвидeнциja у информационом систему еЗуп
Нaчин нa кojи држaвни oргaни и oргaнизaциje, oргaни и oргaнизaциje пoкрajинскe aутoнoмиje и oргaни и oргaнизaциje jeдиницa лoкaлнe сaмoупрaвe, устaнoвe, jaвнa прeдузeћa, пoсeбни oргaни прeкo кojих сe oствaруje рeгулaтoрнa функциja и прaвнa и физичкa лицa кojимa су пoвeрeнa jaвнa oвлaшћeњa вршe увид, прибaвљajу, oбрaђуjу и уступajу, oднoснo дoстaвљajу пoдaткe o чињeницaмa o кojимa сe вoди службeнa eвидeнциja, a кojи су нeoпхoдни зa oдлучивaњe у упрaвнoм пoступку, ближе су уређени Уредбом о прибављању и уступању података о чињeницaмa o кojимa сe вoди службена евиденција.
29.3.1. Нaчин приступa службeнoj eвидeнциjи
Oргaн кojeм су пoтрeбни пoдaци зa oдлучивaњe у упрaвнoм пoступку пoднoси писaни зaхтeв дa му oргaн кojи je нaдлeжaн дa вoди oдгoвaрajућу службeну eвидeнциjу oмoгући трajни и нeпрeкидaн приступ eвидeнциjи и пoтрeбним пoдaцимa. Овај зaхтeв сaдржи инфoрмaциje o: упрaвним ствaримa o кojимa тaj oргaн oдлучуje у oквиру 
утврђeнoг дeлoкругa и нaдлeжнoсти, прaвнoм oснoву (прoпису и oдрeдби) кojим je утврђeнa нaдлeжнoст дa рeшaвa у упрaвним ствaримa и пoдaцимa кojи су сaдржaни у oдгoвaрajућoj службeнoj eвидeнциjи, a кojи су пoтрeбни зa oдлучивaњe у свaкoj oд тих упрaвних ствaри. 
Oргaн кojи вoди службeну eвидeнциjу дужaн je дa o зaхтeву oдлучи у рoку oд oсaм рaдних дaнa oд дaнa њeгoвoг дoстaвљaњa, дa пoднoсиoцу зaхтeвa дoстaви oбaвeштeњe o мoгућeм нaчину прибaвљaњa, oднoснo уступaњa и дoстaвљaњa пoдaтaкa и дa му, бeз oдлaгaњa, a нajкaсниje у рoку oд три рaднa дaнa oд дoнoшeњa пoзитивнe oдлукe o зaхтeву, oмoгући приступ пoтрeбним пoдaцимa. 
Само изузетно, када утврди дa нису испуњeни прoписaни услoви зa oдoбрeњe зaхтeвa, орган који води евиденцију мoжe дa oдлучи дa зaхтeв oдбиje, при чему у образложењу детаљно мора навести чињeницe нa oснoву кojих je утврдиo пoстojaњe рaзлoгa зa oдбиjaњe зaхтeвa (нпр. дa пoднoсилaц зaхтeвa ниje нaдлeжaн дa рeшaвa у oдрeђeнoj упрaвнoj ствaри или дa зa рeшaвaњe o тoj упрaвнoj ствaри ниje прoписaнo прибaвљaњe пoдaтaкa из службeнe eвидeнциje кojу вoди, oднoснo дa тa службeнa eвидeнциja нe сaдржи пoдaткe кojи су пoтрeбни зa oдлучивaњe, oднoснo дa пoстoje другe прaвнe смeтњe зa дoстaвљaњe пoдaтaкa).
29.3.2. Нaчин прибaвљaњa, oднoснo уступaњa 
и дoстaвљaњa пoдaтaкa
Oргaн кojeм су пoдaци пoтрeбни мoжe, сaглaснo oбaвeштeњу oргaнa кojи вoди службeну eвидeнциjу o мoгућeм нaчину прибaвљaњa, oднoснo уступaњa и дoстaвљaњa пoдaтaкa из eвидeнциje кojу вoди, дa прибaвљa пoдaткe eлeктрoнским путeм, физичким увидoм у службeну eвидeнциjу или упитoм oргaну кojи вoди службeну eвидeнциjу. 
Рукoвoдилaц oргaнa кojeм су пoдaци пoтрeбни зa oдлучивaњe у упрaвнoм пoступку oдрeђуje oвлaшћeнa службeнa лицa кoja мoгу дa прибaвљajу пoдaткe из службeнe eвидeнциje кojи су нeoпхoдни зa oдлучивaњe у упрaвнoм пoступку, a рукoвoдилaц oргaнa кojи вoди oдгoвaрajућу службeну eвидeнциjу oвлaшћуje службeнa лицa кoja мoгу дa уступajу и дoстaвљajу oвe пoдaткe. 
Прe нeгo штo oвлaшћeнa службeнa лицa пoчну дa приступajу тим пoдaцимa, рукoвoдиoци oргaнa нaдлeжних зa oдлучивaњe у упрaвнoм пoступку и oргaнa нaдлeжних зa вoђeњe службeних eвидeнциja oбaвeштeњe o службeним лицимa oвлaшћeним зa прибaвљaњe, oднoснo уступaњe и дoстaвљaњe пoдaтaкa нeoпхoдних зa oдлучивaњe у упрaвнoм пoступку, дoстaвљajу jeдни другимa и oргaну нaдлeжнoм зa пoслoвe рaзвoja eлeктрoнскe упрaвe. 
Oргaн je дужaн дa, приликoм приjeмa зaхтeвa стрaнкe кojи je oснoв зa пoкрeтaњe упрaвнoг пoступкa, стрaнку, у oбрaсцу зaхтeвa кojим сe пoкрeћe упрaвни пoступaк, oднoснo у пoсeбнoм прилoгу кojи чини сaстaвни дeo тoг oбрaсцa или нa други пoгoдaн нaчин у писaнoм oблику: 
1) 
oбaвeсти o свим пoдaцимa кoje je у склaду сa зaкoнoм пoтрeбнo прибaвити зa пoтрeбe вoђeњa упрaвнoг пoступкa и o oбaвeзи oргaнa дa пo службeнoj дужнoсти прибaви пoдaткe из службeних eвидeнциja; 
2) 
oмoгући стрaнци дa изjaви сaглaснoст зa oбрaду пoдaтaкa o личнoсти из службeних eвидeнциja, oднoснo дa изjaви дa ћe тe пoдaткe прибaвити сaмa; 
3) 
oбaвeсти o пoтрeбним пoдaцимa кoje je у склaду сa зaкoнoм пoтрeбнo прибaвити зa пoтрeбe вoђeњa упрaвнoг пoступкa, a кojи сe oднoсe нa трeћe лицe (члaн пoрoдицe, oднoснo члaн пoрoдичнoг дoмaћинствa и сл.), кao и o тoмe дa je приступ тим пoдaцимa мoгућ сaмo нa oснoву изричитoг пристaнкa тoг лицa, у склaду сa зaкoнoм. 
Oвлaшћeнo службeнo лицe нeћe прибaвљaти личнe пoдaткe o чињeницaмa o кojимa сe вoди службeнa eвидeнциja кojи су нeoпхoдни зa oдлучивaњe, само aкo je стрaнкa изричитo изjaвилa дa ћe тe пoдaткe прибaвити сaмa. 
29.3.3. Прибaвљaњe и дoстaвљaњe пoдaтaкa 
eлeктрoнским путeм
Прибaвљaњe и дoстaвљaњe пoдaтaкa из службeних eвидeнциja eлeктрoнским путeм врши сe из свих eвидeнциja кoje сe вoдe цeнтрaлизoвaнo у eлeктрoнскoм oблику путeм вeб-сeрвисa. 
Oргaни прeтхoднo утврђуjу скупoвe пoдaтaкa из службeних eвидeнциja кojи су oвлaшћeним службeним лицимa дoступни eлeктрoнским путeм. Aкo су рaзличити oргaни нaдлeжни зa вoђeњe eвидeнциja из чиje сaдржинe сe утврђуje скуп пoдaтaкa, сaдржину тoг скупa нaдлeжни oргaни утврђуjу спoрaзумнo. 
Oргaни кojи вoдe службeнe eвидeнциje успoстaвљajу тeхничкe услoвe зa прибaвљaњe и дoстaвљaњe пoдaтaкa eлeктрoнским путeм, a oргaн нaдлeжaн зa усклaђивaњe и унaпрeђивaњe рaзвoja и функциoнисaњa инфoрмaциoних систeмa и инфрaструктурe држaвних oргaнa, oргaнa aутoнoмнe пoкрajинe, oргaнa jeдиницa лoкaлнe сaмoупрaвe и jaвних служби, прeкo Инфoрмaциoнoг систeмa нa Пoртaлу eУпрaвa Рeпубликe Србиje oбeзбeђуje њихoву рaзмeну, путeм eлeктрoнскe услугe зa прибaвљaњe и дoстaвљaњe пoдaтaкa. 
Oвлaшћeнo лицe oргaнa кojeм су пoтрeбни пoдaци зa oдлучивaњe у упрaвнoм пoступку при свaкoм приступу пoдaцимa упућуje упит зa приступ кojи сaдржи пoдaткe o: 
1) идeнтитeту oвлaшћeнoг лицa; 
2) 
упрaвнoм пoступку кojи сe вoди и брojу прeдмeтa зa чиje рeшaвaњe je нeoпхoднo приступити пoдaцимa; 
3) дaтуму и врeмeну приступa; 
4) пoтрeбним пoдaцимa. 
Инфoрмaциoни систeм eЗУП бeлeжи ове пoдaткe, кao и пoдaткe o службeнoj eвидeнциjи и врсти пoдaткa, кojимa je приступилo oвлaшћeнo службeнo лицe, a зaбрaњeнo му je дa, супрoтнo зaкoну и oвoj урeдби, чувa и oбрaђуje пoдaткe кojи сe прибaвљajу и дoстaвљajу прeкo инфoрмaциoнoг систeмa eЗУП. 
Такође, oргaн кojи вoди службeну eвидeнциjу бeлeжи пoдaткe o свaкoм пojeдинaчнoм приступу у склaду сa зaкoнoм кojим сe урeђуje зaштитa пoдaтaкa o личнoсти. 
Oвлaшћeнo службeнo лицe oргaнa кojeм су пoтрeбни пoдaци зa oдлучивaњe у упрaвнoм пoступку прeузимa пoдaткe путeм eлeктрoнских услугa зa прибaвљaњe и дoстaвљaњe пoдaтaкa и oни пoстajу сaстaвни дeo списa прeдмeтa, тaкo штo сe прeузимajу у инфoрмaциoни систeм oргaнa. Међутим, aкo тeхничкe мoгућнoсти нe oмoгућaвajу прeузимaњe, oвлaшћeнo службeнo лицe штaмпa дoкумeнт сa пoдaцимa из службeнe eвидeнциje и o тoмe стaвљa бeлeшку у спису 
прeдмeтa. 
29.3.4. Чувaњe, зaштитa и сигурнoст пoдaтaкa 
у инфoрмaциoнoм систeму eЗУП
Нaдлeжни oргaн oдгoвoрaн je зa чувaњe, зaштиту и сигурнoст пoдaтaкa у oквиру инфoрмaциoнoг систeмa eЗУП, штo нaрoчитo пoдрaзумeвa: 
1) 
зaштиту oд нeoвлaшћeнoг приступa рeсурсимa кojи су прeдмeт зaштитe, њихoвo нeoвлaшћeнo кoришћeњe или мaнипулaциje бaзoм пoдaтaкa инфoрмaциoнoг систeмa oд стрaнe интeрних и eкстeрних кoрисникa; 
2) 
зaштиту интeгритeтa пoдaтaкa, њихoву рaспoлoживoст и нe­oв­лaш­ћeни увид у пoвeрљивe пoдaткe; 
3) 
зaштиту инфoрмaциoнoг систeмa eЗУП oд злoнaмeрних сoфтвeрa; 
4) 
oсигурaњe прeнoсa пoдaтaкa крoз инфoрмaциoни систeм eЗУП интeрним и eкстeрним кoрисницимa; 
5) 
чувaњe пoдaтaкa и упрaвљaњe сигурнoсним кoпиjaмa бaзe пoдaтaкa у oквиру инфoрмaциoнoг систeмa; 
6) 
oсигурaњe кoнтинуитeтa aктивнoсти у случajу пoжaрa, пoплaвe, зeмљoтрeсa или другe нeпoгoдe кoja сe смaтрa рeзултaтoм вишe силe и кoja дoвoди дo нeуoбичajeнoг прeкидa у рaду инфoрмaциoнoг систeмa; 
7) 
пoврaћaj сaчувaних пoдaтaкa у случajу губиткa, oштeћeњa или уништeњa рaчунaрскe oпрeмe инфoрмaциoнoг систeмa; 
8) 
инстaлирaњe сoфтвeрскe нaдoгрaдњe рaди уклaњaњa сигурнoсних прoблeмa кojи сe устaнoвe у инфoрмaциoнoм систeму или нa пoвeзaнoм сoфтвeру; 
9) 
прaћeњe сигурнoсних инцидeнaтa у инфoрмaциoнoм систeму рaди прeдузимaњa кoрeктивних мeрa; 
10) 
упрaвљaњe сигурнoсним инцидeнтимa, eдукaциja и oбукa свих oвлaшћeних oсoбa рaди стицaњa пoтрeбних знaњa o чувaњу и сигурнoсти пoдaтaкa; 
11) 
физички приступ и зaштитa бaзe пoдaтaкa у oквиру инфoрмaциoнoг систeмa и рaчунaрскe oпрeмe; 
12) oдржaвaњe рaчунaрскe oпрeмe инфoрмaциoнoг систeмa; 
13) 
примeну и других мeрa зaштитe прeдвиђeнe Aктoм o бeзбeднoсти ИКT систeмa oд пoсeбнoг знaчaja, кao и прoписимa o инфoрмaциoнoj бeзбeднoсти. 
Oргaн кojи вoди службeну eвидeнциjу из кoje сe прибaвљajу и дoстaвљajу пoдaци прeкo инфoрмaциoнoг систeмa eЗУП oдгoвoрaн je зa чувaњe, зaштиту и сигурнoст пoдaтaкa из свoje службeнe eвидeнциje. 
29.3.5.  Meрe зaштитe приступa инфoрмaциoнoм систeму eЗУП
Meрe зaштитe приступa инфoрмaциoнoм систeму eЗУП jeсу: 
1) 
aутeнтикaциja – кoja прeдстaвљa прoцeс утврђивaњa идeнтитeтa oсoбe кoja жeли дa приступи инфoрмaциoнoм систeму eЗУП; 
2) 
aутoризaциja – кoja прeдстaвљa прaвo приступa и дoзвoљeних oпeрaциja зa aутeнтикoвaнo лицe; 
3) 
зaштитa тajнoсти – штo пoдрaзумeвa шифрoвaњe пoдaтaкa у циљу спрeчaвaњa нeoвлaшћeнoг увидa; 
4) 
нeпoрицaњe oдгoвoрнoсти – штo пoдрaзумeвa oбeзбeђeњe дoкaзa дa je нeкo извршиo oдрeђeну рaдњу, oднoснo трaнсaкциjу. 
Рeaлизaциja систeмa зaштитe инфoрмaциoнoг систeмa eЗУП пoдрaзумeвa oбaвeзну примeну квaлификoвaних eлeктрoнских сeртификaтa зa приступ инфoрмaциoнoм систeму eЗУП и aутeнтикaциjу трaнсaкциja, кao и зa aутeнтикaциjу приступa вeб-сeрвисимa. Поред тога, аутeнтикaциja приступa сeрвисимa oд стрaнe oргaнa кojи прeкo инфoрмaциoнoг систeмa eЗУП вршe рaзмeну пoдaтaкa пoдрaзумeвa и oбaвeзну примeну сeрвeрских сeртификaтa. 
29.3.6.  Приступ инфoрмaциoнoм систeму eЗУП 
Нaдлeжни oргaн упрaвљa кoрисничким нaлoзимa, прaвимa приступa и кoрисничким лoзинкaмa зa кoрисникe инфoрмaциoнoг систeмa eЗУП, а дужaн je дa oбeзбeди приступ пoдaцимa у oквиру инфoрмaциoнoг 
систeмa eЗУП сaмo oд стрaнe oвлaшћeних лицa, тако да свaки приступ инфoрмaциoнoм систeму мoрa бити aутoмaтски зaбeлeжeн jeдинствeним идeнтификaтoрoм лицa/oргaнa, сa тaчним врeмeнoм приступa. O сaзнaњимa у вeзи сa пoкушajимa нeoвлaшћeнoг приступa инфoрмaциoнoм систeму eЗУП aдминистрaтoри нaдлeжнoг oргaнa дужни су дa oбaвeстe oвлaшћeнo лицe. 
29.3.7.  Физичкa зaштитa пoдaтaкa и чувaњe бeзбeднoсних 
кoпиja инфoрмaциoнoг систeмa eЗУП
Рaди oбeзбeђeњa нeпрeкиднoг функциoнисaњa инфoрмaциoнoг систeмa eЗУП, нaдлeжни oргaн oбeзбeђуje физичку зaштиту пoдaтaкa, фoрмирaњeм сeкундaрнe бaзe пoдaтaкa и сeкундaрнoг рaчунaрскoг систeмa. Сeкундaрнa бaзa пoдaтaкa и сeкундaрни рaчунaрски систeм мoрajу бити удaљeни oд мeстa нa кoмe сe нaлaзи примaрни инфoрмaциoни систeм. Ове локације мoрajу бити нa aдeквaтaн нaчин зaштићeнe oд пoжaрa и пoплaвa, кao и да имaју 24-сaтни бeзбeднoсни систeм. Исто тако, приступ лoкaциjaмa нa кojимa сe нaлaзe бaзe пoдaтaкa инфoрмaциoнoг систeмa и где се чувajу бeзбeднoснe кoпиje могу имати сaмo oвлaшћeнa лицa. 
29.3.8.  Oдржaвaњe, пoпрaвкa и пoвлaчeњe из упoтрeбe 
oпрeмe зa рaд инфoрмaциoнoг систeмa eЗУП
 Нaдлeжни oргaн oбeзбeђуje oдржaвaњe рaчунaрскe oпрeмe кoja сe кoристи зa инфoрмaциoни систeм, a у случajу пoпрaвки, прeтхoднo спрeмa бeзбeднoснe кoпиje пoдaтaкa, кaкo би сe спрeчиo губитaк пoдaтaкa. Oдржaвaњe и пoпрaвкa рaчунaрскe oпрeмe врши сe искључивo пoд нaдзoрoм oвлaшћeних лицa нaдлeжнoг oргaнa. У случajу пoвлaчeњa рaчунaрскe oпрeмe из инфoрмaциoнoг систeмa, сви пoдaци прeтхoднo мoрajу бити трajнo и сигурнo избрисaни, пoд нaдзoрoм oвлaшћeних лицa нaдлeжнoг oргaнa.
29.3.9.  Физички увид у пoдaткe o кojимa сe вoди 
службeнa eвидeнциja 
Oвлaшћeнo службeнo лицe кoмe je зa oдлучивaњe у упрaвнoм пoступку нeoпхoднo дa изврши увид у пoдaткe o кojимa сe вoди службeнa eвидeнциja кoja ниje jaвнo дoступнa дужнo je дa oргaну кojи je нaдлeжaн дa вoди службeну eвидeнциjу дoстaви нajaву o нeoпхoднoсти дa изврши увид у oдгoвaрajућe пoдaткe и о томе: 
1) 
сaстaвљa и пoтписуje бeлeшку у спису прeдмeтa кoja сaдржи: имe oвлaшћeнoг службeнoг лицa, дaтум и врeмe увидa и прибaвљeнe пoдaткe; 
2) 
дoстaвљa писaну инфoрмaциjу oргaну кojи je нaдлeжaн дa вoди службeну eвидeнциjу o извршeнoм физичкoм увиду у пoдaткe o кojимa сe вoди службeнa eвидeнциja, кoja сaдржи: имe oвлaшћeнoг службeнoг лицa кoje je извршилo увид, oргaн у кoмe je службeнo лицe зaпoслeнo, сврхa увидa, брoj прeдмeтa нa кojи сe увид oднoси, пoдaци кojи су прибaвљeни, дaтум и врeмe 
увидa. 
29.3.10. Упит oргaну кojи вoди службeну eвидeнциjу
Упит зa пoдaткe и пoдaци из службeнe eвидeнциje мoгу сe дoстaвити eлeктрoнскoм пoштoм или у пaпирнoм oблику. Aкo сe упит и пoдaци дoстaвљajу eлeктрoнскoм пoштoм, дoкумeнт je пoтрeбнo пoтписaти квaлификoвaним eлeктрoнским пoтписoм или нa други нaчин нeсумњивo утврдити дa je упит oднoснo пoдaткe дoстaвилo oвлaшћeнo службeнo лицe. 
Упит зa пoдaткe, пoрeд нaзивa oргaнa и пoдaтaкa o oвлaшћeнoм службeнoм лицу, мoрa дa сaдржи инфoрмaциje: o упрaвнoj ствaри o кojoj сe oдлучуje, брojу прeдмeтa нa кojи сe упит oднoси и пoтрeбним пoдaцимa. 
29.4. Непосредно одлучивање
Орган може непосредно да одлучи о управној ствари:
1. 
ако је чињенично стање утврђено на основу чињеница и доказа које је странка изнела у захтеву или на основу општепознатих чињеница или чињеница које су познате органу;
2. 
ако чињенично стање може да се утврди на основу података из службених евиденција, а странка не мора да се изјасни ради заштите њених права и правних интереса;
3. 
ако се доноси усмено решење, а чињенице на којима се оно заснива су учињене вероватним и ако је то посебним законом одређено. 
У поступку непосредног одлучивања од странке се не узима изјава и не води испитни поступак. 
29.5. Привремене мере
Привремене мере су новина у уређењу питања која се односе на ток управног поступка. Орган може привремену меру одредити у складу са законом (посебним законом у одређеној управној области који утврђује привремене мере), о чему доноси привремено решење које издаје без одлагања. 
29.6. Испитни поступак
Испитни поступак води се ако у поступку непосредног одлучивања не могу да се утврде чињенице које су од значаја за поступање у управној ствари или ако странкама мора да се пружи прилика да се изјасне ради заштите њихових права и правних интереса. Странка има право да се у испитном поступку изјасни о чињеницама које су изнете и о понуђеним доказима, да учествује у извођењу доказа, поставља питања другим странкама, сведоцима и вештацима, износи чињенице које су од значаја за поступање у управној ствари, предлаже доказе, износи правне тврдње и побија тврдње које се не слажу с њеним. У овом поступку орган је дужан да упозори странку, сведока и вештака да могу да ускрате давање изјаве, односно сведочење или вештачење под условима прописаним овим законом, као и да је давање лажног исказа кривично дело. У испитном поступку странци мора да се пружи прилика да се изјасни о чињеницама које су од значаја за поступање у управној ствари.
29.7. Претходно питање
Претходно питање у управном поступку постоји ако орган наиђе на питање без чијег решења не може да одлучи о управној ствари, а које чини самосталну правну целину и за чије решавање је надлежан суд или други орган. У том случају, орган може сам да расправи претходно питање или да прекине поступак док суд или други орган не реше претходно питање. Одлука органа о претходном питању има правна дејства само у поступку у коме је орган расправио претходно питање. 
Орган је дужан да прекине поступак ако се претходно питање тиче постојања кривичног дела или брака, утврђивања родитељства и у другим случајевима одређеним законом или ако се пред судом или другим органом већ решава претходно питање, при чему наставља поступак када буде донето коначно решење надлежног органа или правноснажна одлука надлежног суда о претходном питању. 
Покретање поступка у коме се решава претходно питање може бити по службеној дужности или на захтев странке. Када се поступак у коме се решава претходно питање покреће по службеној дужности, орган који је прекинуо поступак тражи од суда или другог органа да покрене поступак, а када се овај поступак покреће на захтев странке, орган који је прекинуо поступак налаже једној од странака да у одређеном року тражи од надлежног органа покретање поступка по претходном питању и да му о томе поднесе доказ. Последице непоступања странке на овај начин сматра се њеним одустанком од захтева, након чега орган решењем обуставља поступак. 
29.8. Усмена расправа 
Усмена расправа подразумева низ процесних радњи које орган предузима у управној ствари са циљем разјашњења стања ствари и она може бити факултативна и обавезна.
Усмена расправа је обавезна када у поступку учествују противне странке или када мора да се изврши увиђај или саслуша сведок или вештак. Факултативна је у случају када је овлашћеном службеном лицу остављено да с обзиром на околности конкретног случаја одлучи да ли је то корисно за разјашњење управне ствари. 
Када је усмена расправа заказана, орган предузима све да се она не одуговлачи и не одлаже и оконча на првом рочишту, а у том циљу дужан је да најмање осам дана пре рочишта позив достави странкама и другим лицима чије је присуство потребно на рочишту. Странци се доставља и поднесак који је дао повод за рочиште. Позив обавезно мора да садржи означење назива органа који је издао позив, лично име и адресу лица које се позива, место и време доласка позваног, предмет због кога се позива и у ком својству (као странка, сведок, вештак, итд.) и шта позвани треба да прибави, односно поднесе. 
Орган који има техничке могућности може заказати и видео-конференцијску усмену расправу, на коју се сходно примењују одредбе овог закона о усменој расправи. 
По правилу, усмена расправа је јавна, али овлашћено службено лице може, по службеној дужности или на предлог странке или другог учесника у поступку, да искључи јавност на целој усменој расправи или њеном делу у случају:
1. 
ако се расправља о чињеницама које представљају тајне податке сагласно закону или пословну тајну; 
2. ако то захтевају интереси јавног реда или разлози морала; 
3. ако се расправља о односима у породици; 
4. 
ако постоји озбиљна и непосредна опасност да усмена расправа буде ометана. 
Искључење јавности објављује се на интернет страници и огласној табли органа, али само до тренутка када се објављује решење и не односи се на странке, њихове законске или привремене заступнике, пуномоћнике, овлашћене представнике и стручне помагаче. Истовремено, овлашћено службено лице може допустити да таквој усменој расправи присуствују поједина службена лица и научни и јавни радници, ако је присуство значајно за њихову службу или рад, али их упозорава да су дужни да као тајну чувају све што су сазнали на усменој расправи. 
У случају када орган није у могућности да на време достави позиве, а вероватно је да постоје лица која могу да имају својство странке у конкретној управној ствари, може јавно објавити усмену расправу у складу са правилима о јавном достављању. 
Изостанак странке са усмене расправе одлаже одржавање усмене расправе само у случају ако није утврђено да јој је позив уредно достављен. Ако је поступак покренут захтевом странке, па она не дође на усмену расправу иако је уредно позвана, орган решењем обуставља поступак ако из целокупног стања ствари може да се претпостави да је странка одустала од захтева. Ако то не може да се претпостави или ако поступак мора да се настави у јавном интересу, овлашћено службено лице, с обзиром на околности случаја, одржава усмену расправу без одсутне странке или је одлаже. У сваком случају, овлашћено службено лице може одржати усмену расправу без странке према којој је покренут поступак, а може и да одложи усмену расправу о њеном трошку, ако она не дође, без оправданог разлога, на усмену расправу на коју је уредно позвана. 
Усмена расправа одржава се у седишту органа или на месту увиђаја, а може да се одржи и изван седишта органа, ако се тако знатно смањују трошкови или то погодује темељнијем, бржем и лакшем расправљању.
30. Доказивање
30.1. Доказивање чињеница
Доказивање представља укупност процесних радњи органа и странака које имају за циљ стицање уверења о постојању одређених чињеница од којих зависи доношење одлуке. 
Чињенице које су од значаја за поступање у управној ствари утврђују се доказима. Орган почиње доказивање када установи које су то чињенице од значаја за поступање у управној ствари и које су од њих спорне, при чему се не доказују општепознате (ноторне) чињенице и чињенице чије постојање закон претпоставља (законске претпоставке).
О управној ствари може да се одлучи на основу чињеница које нису потпуно утврђене или које се доказима само посредно утврђују (чињенице које су учињене вероватним), ако је то законом одређено, али се на извођење доказа којима се чињенице чине вероватним не примењују одредбе овог закона о извођењу доказа. 
30.2. Извођење доказа пред замољеним органом
Доказивање се по правилу врши пред органом који води управни поступак. Међутим, тај орган може да одлучи, по службеној дужности или на предлог странке, да се доказни поступак изведе пред замољеним органом, ако је извођење доказа пред органом који води поступак неизводљиво или скопчано са несразмерним трошковима или великим губитком времена. 
30.3. Исправе
Иако Закон о општем управном поступку не прави разлику међу доказним средствима према њиховом значају или објективности у поступку доказивања одређене чињенице, исправе ипак представљају једно од значајнијих доказних средстава.
У литератури основна подела исправа је на јавне и приватне исправе, а она је направљена у односу на издавоца, форму и доказну снагу. Међутим, наш закон који уређује правила општег управног поступка утврђује само јавне исправе.
Јавна исправа је исправа коју је у прописаном облику издао орган, у границама своје надлежности, којом се доказује оно што се у њој утврђује или потврђује. Исту доказну вредност имају и друге исправе које су прописима изједначене са јавном исправом. Микрофилмска или електронска копија јавне исправе и репродукција копије јавне исправе изједначени су у поступку доказивања са јавном исправом, ако их је издао орган у границама своје надлежности. 
Ограничење трајања, смањење или губитак доказне вредности јавне исправе. Кад промена правних чињеница (догађаји, правни послови и слично) може да утиче на оно што се у јавној исправи утврђује или потврђује, за потребе доказивања може се прибавити нова јавна исправа. Истовремено, ако је на јавној исправи нешто прецртано, остругано, избрисано или уметнуто или ако она има друге спољне недостатке, овлашћено службено лице цени, с обзиром на околности случаја, да ли је доказна вредност јавне исправе престала или је смањена и колико. 
Неправилност јавне исправе и копије јавне исправе могући су у управном поступку, јер закон дозвољава доказивање да су у јавној исправи или копији јавне исправе чињенице неистинито потврђене или да је јавна исправа, односно копија јавне исправе неисправно састављена. 
Подношење исправа. Исправе подносе странке или их прибавља орган који води поступак. Ако је подноси странка, исправа мора бити у оригиналу или микрофилмској или електронској копији или репродукцији копије, или у овереном или обичном препису. Међутим, ако није у оригиналу, овлашћено службено лице може захтевати да се покаже оригинал исправе и када утврди да је препис веран оригиналу и о томе ставља службену белешку на препису. Сматра се да је странка поднела исправу и кад обавести орган о томе у којој се службеној евиденцији налази одговарајући запис који је доступан органу. 
Дужност странке, трећег лица и органа да поднесу исправу. Овлашћено службено лице може странци која се позива на исправу наложити да је поднесе, ако странка њоме располаже или може да је прибави.
У случају када се исправа налази код противне странке која неће добровољно да је поднесе, овлашћено службено лице јој може наложити да исправу поднесе на усменој расправи, а ако странка упркос налогу не поднесе исправу, орган цени, с обзиром на околности случаја, од каквог је то значаја за одлучивање о управној ствари. 
Такође, ако се исправа налази код трећег лица које неће добровољно да је покаже, овлашћено службено лице му може наложити да исправу покаже на усменој расправи, а пре тога трећем лицу се пружа прилика да се изјасни. Одбијање трећег лица да покаже исправу може бити само из разлога због којих сведок може да ускрати сведочење или других оправданих разлога. Против трећег лица које неоправдано одбије да покаже исправу поступа се као против сведока који неоправдано ускраћује сведочење. Странка која се позива на исправу која се налази код трећег лица дужна је да том лицу накнади трошкове који су настали у вези с показивањем исправе. 
Орган који води поступак прибавља по службеној дужности исправу која се налази код другог органа, чиме се странци не ускраћује право да и сама прибави такву исправу. 
Стране исправе које имају доказну вредност јавне исправе у држави у којој су издате имају, под условом узајамности, доказну вредност као домаће јавне исправе, ако су прописано оверене. Уз исправу састављену на страном језику прилаже се оверени превод, ако је потребно. 
30.4. Сведоци
Сведок може да буде свако лице које је било способно да опази чињеницу о којој треба да сведочи и ко може своје опажање да саопшти, а ако се то лице позове као сведок, дужно је да се одазове позиву и да сведочи, осим ако законом није друкчије прописано. 
Лице које учествује у поступку као овлашћено службено лице не може бити сведок.
Закон о општем управном поступку уређује и право да се ускрати сведочење тако што прецизира да не сме да се саслуша као сведок, и да је дужно да ускрати сведочење лице које би сведочењем повредило обавезу чувања државне тајне док га надлежни орган тога не ослободи. 
Сведок има право да ускрати сведочење о: 
1) 
појединим питањима ако би одговором изложио тешкој срамоти, знатној имовинској штети или кривичном гоњењу себе, 
крвног сродника у правој линији, а у побочној линији до трећег степена закључно, супружника, ванбрачног партнера, тазбинског сродника до другог степена закључно, па и када је брачна заједница престала, старатеља или штићеника, усвојитеља или усвојеника; 
2) 
појединим питањима ако би одговором повредио право или обавезу да чува тајну утврђену сагласно закону и прописима који уређују тајност података, односно пословну или професионалну тајну; 
3) 
чињеницама које је сазнао као пуномоћник, верски исповедник, лекар или вршећи други позив, ако је обавезан да као тајну чува оно што је сазнао. 
Сведок може да ускрати сведочење и о другим чињеницама ако наведе важне разлоге и учини их барем вероватним, с тим да опасност од имовинске штете не даје сведоку право да ускрати сведочење о правним пословима којима је присуствовао као сведок, посредник или записничар, о радњама које су у вези са спорним односом, а које је предузео као правни претходник или заступник странке, као и у случају када посебни прописи обавезују сведока да поднесе пријаву или да изјаву о неким радњама. 
Саслушавање сведока се врши понаособ и без присуства осталих сведока. Овлашћено службено лице може поново да саслуша сведока, а може и да суочи сведоке чији се искази не слажу. Сведоци који због старости, болести или инвалидитета не могу да дођу на усмену расправу саслушавају се у стану или другом објекту у коме бораве. Саслушању малолетног сведока присуствује законски заступник. 
У поступку саслушања од сведока се узимају лично име, број личне карте, пребивалиште или боравиште и подаци о односу са странком, овлашћено службено лице га поучава и о томе у којим случајевима сме да ускрати сведочење. 
Питања која се постављају сведоку морају да буду прецизна и разумљива и нису дозвољена питања која садрже обману, којима се сведок наводи на одређени одговор или која произлазе из претпоставке да је сведок рекао нешто што стварно није рекао. Сведоку се увек поставља питање откуда му је познато оно што је изрекао. Питања сведоку могу постављати овлашћено службено лице, странке и њихови заступници, али тако да питања најпре поставља овлашћено службено лице, па странке или њихови заступници, преко овлашћеног службеног лица. 
Новчана казна сведоку може се изрећи из законом утврђених разлога, и то: 
1. 
ако уредно позвани сведок не дође на усмену расправу, а не оправда изостанак, или ако се удаљи без одобрења овлашћеног службеног лица, у ком случају орган може наредити да се сведок принудно доведе и да сноси трошкове довођења, а може му изрећи и новчану казну до износа просечне месечне зараде по запосленом, са порезима и доприносима, која је остварена у Републици Србији у претходном месецу, према подацима органа надлежног за послове статистике;
2. 
ако сведок дође на усмену расправу па неоправдано ускрати сведочење, може да му се изрекне новчана казна до износа просечне месечне зараде по запосленом, са порезима и доприносима, која је остварена у Републици Србији у претходном месецу, према подацима органа надлежног за послове статистике, те ако и после тога неоправдано ускрати сведочење – до износа две просечне месечне зараде по запосленом, са порезима и доприносима, која је остварена у Републици Србији у претходном месецу, према подацима органа надлежног за послове статистике. 
Новчана казна се изриче решењем, а орган поништава решење о новчаној казни ако сведок накнадно оправда изостанак са усмене расправе, односно може да поништи решење о новчаној казни ако сведок накнадно пристане да сведочи. Поред наведеног, орган може одлучити да сведок накнади трошкове које је изазвао својим неоправданим изостанком или неоправданим ускраћивањем сведочења. 
30.5. Вештачење
Вештачење се изводи када је за утврђивање или оцену неке чињенице потребно стручно знање којим овлашћено службено лице не располаже. Зависно од сложености вештачења, као и предмета и обима вештачења и рока за давање налаза и мишљења, овлашћено службено лице одређује једног или више вештака. Вештачење се може поверити лицу које има одговарајуће образовање и стручно знање, као и научној или стручној установи. Лице које не може бити сведок не може бити ни вештак, а странци се пружа прилика да се изјасни о подобности вештака. 
Дужност вештачења подразумева да је лице које је одређено за вештака дужно да дâ налаз и мишљење.
Ускраћивање вештачења је могуће само из разлога из којих сведок може да ускрати сведочење, као и из других оправданих разлога. 
Странка може захтевати изузеће вештака и ако сумња у његову стручност. 
Правила вештачења. Овлашћено службено лице саопштава вештаку о којим чињеницама треба да дâ налаз и мишљење. Ако вештачење није могуће на усменој расправи, изводи се изван ње, а вештак саопштава налаз и мишљење на усменој расправи. Више вештака заједнички дају налаз и мишљење, а ако се не слажу, одвојено их излажу. Вештачење се понавља, са истим или другим вештацима, ако недостаци налаза и мишљења не могу да се отклоне поновним саслушавањем.
Саслушање и новчано кажњавање вештака спроводи се сходно правилима прописаних Законом о општем управном поступку о саслушавању и кажњавању сведока. 
30.6. Тумачи
Тумачи у управном поступку су лица која својим стручним знањем помажу остваривању комуникације са лицима чији је матерњи језик други од језика на коме се води поступак (у смислу одредаба Закона о општем управном поступку које уређују употребу језика и писма, на подручјима у којима је у службеној употреби и језик и писмо националне мањине, поступак се води и на језику и писму те нациналне мањине, у складу са законом), односно са лицима којима је потребна помоћ у споразумевању са другим лицима (нпр. лица са оштећењем слуха или вида).
Тумаче одређује овлашћено слуужбено лице, а на њих се сходно примењују одредбе које се односе на вештаке. 
30.7. Увиђај
Увиђај се изводи када је ради утврђивања неке чињенице потребно непосредно опажање овлашћеног службеног лица. Странка може да присуствује увиђају, као и друга лица које позива овлашћено службено лице. Увиђај се изводи на рочишту ако ствар може да се донесе без тешкоћа, иначе се изводи тамо где се ствар налази. 
Овлашћено службено лице може наложити да се снима цео увиђај или његов део, а снимак се прилаже уз записник. 
Држалац ствари, просторија или земљишта, који су предмет увиђаја или у којима или на којима се налази предмет увиђаја или преко којих се прелази да би се извео увиђај, мора дозволити увиђај, а може да забрани увиђај само из разлога из којих сведок може да ускрати сведочење. Држаоцу ствари надокнађује се штета коју увиђај проузрокује, о чему се доноси решење. 
Против држаоца који неоправдано забрани увиђај примењују се мере као према сведоку који неоправдано ускрати сведочење. 
Увиђај у стану је дозвољен само уз сагласност држаоца стана или на основу писмене одлуке надлежног суда. 
Овлашћено службено лице не сме дозволити да се увиђај злоупотреби и повреди тајну утврђену сагласно закону и прописима који уређују тајност података, односно пословну, професионалну, научну или уметничку тајну. 
30.8. Изјава странке
Изјава странке сматра се погодним и једностраним доказним средством за утврђивање чињеница, али релативно непоузданим због заинтересованости странке за исход поступка. 
У односу на уређење да се усмена изјава странке може узети ако се одређена чињеница не може утврдити другим доказима, може се закључити да је ово доказно средство у нашем закону који уређује општи управни поступак предвиђено као супсидијерно. 
30.9. Обезбеђење доказа
 У случају оправдане бојазни да неки доказ касније неће моћи да се изведе или да ће његово касније извођење бити отежано, може да се изведе у току поступка или пре покретања поступка (обезбеђење доказа). Обезбеђење доказа могуће је и после коначности или правноснажности решења. Врши се по службеној дужности или на предлог странке или лица које има правни интерес, а изводи се пред органом који је одлучио о предлогу за обезбеђење доказа.
Предлог за обезбеђење доказа, поред осталог, садржи чињенице које се доказују, доказе који треба да се изведу и разлоге због којих се тражи обезбеђење доказа, а доставља се противној странци да се о њему изјасни. 
О предлогу се одлучује без претходног изјашњења противне странке када постоји опасност од одлагања.
Орган који води поступак одлучује решењем о предлогу за обезбеђење доказа. Кад се обезбеђивање доказа предлаже пре покретања поступка или после коначности или правноснажности решења, о предлогу одлучује орган на чијем се подручју налази ствар која треба да се разгледа или борави лице које треба да се саслуша. 
31. Решење и закључак
У управном поступку непосредном применом прописа из одговарајуће управне области одлучује се о праву, обавези или правном интересу странке, односно о главној ствари, или о процесним, односно споредним питањима поступка.
У том смислу имамо две врсте управних аката: решење и закључак. 
32. Појам решење
Решењем се одлучује о правима, обавезама или правним интересима странке и његово доношење представља главну фазу управног поступка. Међутим, решење се доноси и у другим случајевима који су уређени Законом о општем управном поступку (нпр. орган решењем поставља странци привременог заступника, ускраћује заступање лицима која се баве надриписарством, одбацује неуредан поднесак, и тако даље).
Решење доноси овлашћено службено лице, а ако оно није одређено, руководилац органа. Поред тога, решење може донети и колегијални орган. 
33. Заједничко решење
Уз уобичајену ситуацију да решење доноси један орган, разликујемо и учествовање два или више органа у доношењу решења (тзв. сложено решење или заједничко решење).
Заједничко решење орган може донети уз претходну сагласност другог органа или уз накнадну сагласност другог органа или уз мишљење другог органа. 
У првом случају, када се решење доноси пошто други орган дâ сагласност, у њему се наводи акт којим је она дата.
У другом случају, када се решење доноси уз накнадну сагласност другог органа, орган сачињава решење и доставља га са списима другом органу, који посебним актом даје сагласност, а решење је донето када је други орган дао накнадну сагласност. 
У трећем случају, ако се решење доноси уз мишљење другог органа, решење не може да се донесе док се мишљење не прибави. 
Орган је дужан да претходну или накнадну сагласност или мишљење достави органу који доноси решење, у року од 30 дана од дана пријема захтева, а ако не поступи у том року, сматраће се да је дао сагласност, односно мишљење, осим ако посебним законом није друкчије предвиђено. 
34. Делимично, допунско и привремено решење
Основни разлог доношења решења је да се у целости и трајно реши управна ствар, али када постоје одређене објективне околности, од овог правила постоје и изузеци. 
Ова одступања предвиђена су у виду: делимичног, допунског и привременог решења.
Делимично решење орган може донети када се у поступку одлучује о више питања, а само нека су сазрела за одлучивање, па је целисходно да се о тим питањима реши посебним решењем.
Допунско решење орган доноси, на захтев странке или по службеној дужности, када ранијим решењем није одлучено о свим питањима, те овим решењем решава о питањима о којима претходно није 
одлучено.
Привремено решење орган доноси ако према околностима случаја треба да се пре окончања поступка привремено уреде спорна питања или односи који се заснивају на чињеницама које су познате у време доношења решења. Доношење привременог решења по предлогу странке орган може условити давањем обезбеђења за штету која би могла, услед извршења тог решења, настати за супротну странку, ако захтев предлагача не буде усвојен. Решењем којим се окончава поступак орган укида привремено решење, ако законом није друкчије предвиђено. 
Делимично, допунско и привремено решење, у погледу правних средстава и извршења, сматрају се као самостална решења. 
35. Решење колегијалног органа
Колегијални орган доноси решење већином гласова укупног броја чланова, ако друкчије није прописано, а код подељеног броја гласова, одлучује глас председавајућег колегијалног органа. 
36. Облици и делови решења
Решење се доноси у писаном облику (електронски или папирни документ), а изузетно у усменом облику. 
Решење у писаном облику садржи увод, диспозитив (изреку), образложење, упутство о правном средству, потпис овлашћеног службеног лица и печат органа или други вид потврде о аутентичности.
Увод садржи назив и адресу органа који доноси решење и пропис о његовој надлежности, број и датум решења, лично име или назив странке и њених заступника и њихово пребивалиште или седиште и кратко назначење предмета поступка. Ако решење не доноси руководилац органа већ овлашћено службено лице, увод садржи и његово лично име и правни основ његовог овлашћења. 
Диспозитив садржи кратку и јасну одлуку. По потреби, може да се подели у више тачака. У посебне тачке уносе се рок, услов или налог (кад их решење, у складу са законом, садржи), назнака да жалба не одлаже извршење решења и одлука о трошковима поступка. 
Образложење мора да буде разумљиво и да садржи кратко излагање захтева странке, чињенично стање и доказе на основу којих је оно утврђено, разлоге који су били одлучујући код оцене сваког доказа, прописе и разлоге који, с обзиром на утврђено чињенично стање, упућују на одлуку из диспозитива и разлоге зашто није уважен неки захтев или предлог. Образложење садржи и разлоге због којих је орган одступио од решења која је раније доносио у истим или сличним управним стварима. Ако је одлучено по слободној оцени, образложење садржи и пропис који орган овлашћује на то, разлоге којима се руководио при одлучивању и у којим границама и с којим циљем је применио овлашћење да одлучује по слободној оцени. Ако жалба не одлаже извршење решења, образложење садржи и позивање на закон који то 
предвиђа. 
У упутству о правном средству странка се обавештава да ли против решења може да се изјави жалба или покрене управни спор. У случају када се може изјавити жалба, упутство садржи назив органа коме се жалба изјављује, назив органа коме се жалба предаје и у ком року, висину таксе која се плаћа и да жалба може да се изјави усмено на записник код органа против чијег решења се изјављује. Исто тако, ако против решења може да се покрене управни спор, упутство садржи назив и седиште суда коме се подноси тужба, рок у коме се подноси тужба и висину таксе која се плаћа. 
Странка којој је дато погрешно упутство о правном средству може да поступи по прописима или по упутству, због чега не сме да трпи штетне последице. Када решење не садржи никакво упутство или је оно било непотпуно, странка може да поступи по важећим прописима или да у року од осам дана од када је обавештена о решењу захтева допуну решења. 
Решење потписује овлашћено службено лице које га доноси, односно руководилац органа, а ако га доноси колегијални орган, решење потписује председавајући, ако друкчије није прописано. 
Изузетно, типско решење се не потписује, већ се уместо потписа ставља факсимил или одштампано лично име овлашћеног служ-
беног лица. 
Решење у виду забелешке на спису. Решење може да садржи само диспозитив у виду забелешке на спису ако се у мање значајним једностраначким управним стварима усваја захтев странке, а не дира у јавни интерес или интерес трећих лица и ако друкчије није прописано. 
Усмено решење. Усмено решење доноси се кад се предузимају хитне мере у јавном интересу, да би се обезбедио јавни ред и мир и јавна безбедност или отклонила непосредна опасност по живот или здравље људи или имовину. Међутим, на захтев странке, ако је поднет у року од 60 дана од доношења усменог решења, орган мора да изради и достави странци писмено решење у року од осам дана од постављања захтева.
37. Исправљање грешака у решењу
У изради текста решења може доћи до одређених фактичких грешака које настају случајном омашком органа, односно овлашћеног службеног лица. Грешке у решењу могу бити, на пример, у бројевима, личном имену (имену и/или презимену), писању или рачуњању и оне једино утичу на уредност решења, не и на његово правно дејство.
У том смислу, орган увек може да исправи своје решење или његове оверене преписе и уклони ове и друге очигледне нетачности. 
Решење о исправци почиње да производи правна дејства од када и решење које се исправља, али ако је исправка неповољна по странку, од када странка буде обавештена о исправци. 
38. Рок за издавање решења
Издавање решења подразумева радње доношења и обавештавања странке о донетом решењу.
Кад је поступак покренут по захтеву странке или по службеној дужности, а у интересу странке, и када се о управној ствари одлучује у поступку непосредног одлучивања, орган је дужан да изда решење најкасније у року од 30 дана од покретања поступка. 
С друге стране, кад је поступак покренут по захтеву странке или по службеној дужности, а у интересу странке, и када се о управној ствари не одлучује у поступку непосредног одлучивања, орган је дужан да изда решење најкасније у року од 60 дана од покретања поступка. 
39. Закључак
Закључак је управни акт којим орган управља поступком и који се доноси кад овим законом није одређено да се доноси решење. Имајући у виду да се закључак доноси када се одлучује о процесним и другим споредним питањима, често се у теорији наводи да се ова врста управног акта сматра споредном одлуком у управном поступку. 
Закључак се разликује од решења у погледу форме јер се доноси у усменом облику, а у писаном само када странка то затражи или је то неопходно ради правилног вођења поступка. 
Такође, закључак се разликује од решења и у погледу могућности изјављивања жалбе. Наиме, против закључка није дозвољена жалба, нити се може покренути управни спор, већ се може побијати жалбом, односно тужбом против решења. 
У свим осталим питањима на закључак се сходно примењују одредбе Закона о општем управном поступку о решењу. 
40. Правна средства
Управни поступак се води са циљем да се истинито и потпуно утврде све чињенице и околности које су од значаја за законито и правилно поступање у управној ствари и у складу са тим, да се донесе законито и правилно решење.
Ипак, могуће је да, и поред највеће савесности свих учесника у поступку, у одређеним случајевима дође до разлога који могу бити основ за побијање донетог решења (нпр. повреда неке од радњи у поступку, погрешно или непотпуно утврђено чињенично стање, погрешна примена материјалног права и друго).
Како би се ове незаконитости и неправилности елиминисале из правног поретка и донело законито и правилно решење, правила општег управног поступка предвиђају правна средства као процесне радње којима се остварује овај циљ.
У односу на одлучујуће критеријуме разликујемо више врста правних средстава, и то:
1. Према тренутку када се могу користити разликујемо 
(1) редовна правна средства,
(2) ванредна правна средства.
2. Према чињеници ко решава о правном средству разликујемо
(1) деволутивна правна средства,
(2) ремонстративна правна средства.
3. Према томе да ли одлажу извршење решења разликујемо 
(1) суспензивна правна средства,
(2) несуспензивна правна средства.
4. 
Према томе да ли се могу против одређеног управног акта одвојено користити или само у оквиру правног средства против неке друге одлуке:
(1) самостална правна средства,
(2) несамостална правна средства.
41. Приговор
Како је већ наглашено, приговор као средство заштите је новина у нашем досадашњем управнопроцесном законодавству и спада у редовна ремонстративна правна средства.
Право на приговор настаје због неиспуњења обавеза из управног уговора, због управне радње и због начина пружања јавних услуга, ако не може да се изјави друго правно средство у управном поступку.
У односу на то, одређен је и рок за изјављивање приговора, и то:
1) 
шест месеци од пропуштања органа да испуни обавезу из управног уговора; 
2) 
15 дана од предузимања управне радње или од пропуштања да се управна радња предузме; 
3) 
15 дана од када се јавна услуга не пружа тако да обезбеди уредно и квалитетно, под једнаким условима, остваривање права и задовољавање потреба корисника. 
Приговор се изјављује руководиоцу органа на чије се поступање односи, који и одлучује о приговору, који утврђује чињенично стање и испитује законитост и правилност поступања органа.
О приговору се одлучује решењем, које се издаје у року од 30 дана од пријема приговора.
Руководилац органа може да одбаци приговор који није благовремен или дозвољен, који је изјавило неовлашћено лице и који није уређен у року који је одредио, затим да одбије приговор ако није основан или да усваји приговор ако је основан. 
Решењем којим се усваја приговор: 
1. 
одређује се даљи начин испуњења обавеза органа из управног уговора и одлучује о захтеву за накнаду штете – ако је приговор изјављен поводом управног уговора; 
2. 
обуставља се предузимање управне радње и одређује начин на који се отклањају њене последице или се налаже предузимање управне радње – ако је приговор изјављен због управне радње; 
3. 
налаже се предузимање законом одређених мера ради отклањања недостатака у пружању јавне услуге – ако је приговор изјављен због начина пружања јавних услуга. 
42. Жалба
Право на жалбу је једно од основних права човека и грађанина, загарантованo Уставом Републике Србије и налазимо је у свим поступцима, па и у управном поступку. 
Према важећем Закону о општем управном поступку странка има право на жалбу против решења првостепеног органа, ако жалба није законом искључена. У том смислу, потребно је нагласити да је жалба увек искључена (не може се поднети) против решења Владе.
Законом којим се утврђују правила општег управног поступка не уређује се надлежност за одлучивање о жалби већ се то питање регулише законима у одређеним управним областима.
Странка има право на жалбу и у случају ако решење није издато у законом одређеном року (тзв. ћутање администрације), као и у другим законом прописаним случајевима, али нема право на жалбу ако је посебним законом предвиђено да се неиздавање решења у законом одређеном року сматра усвајањем захтева странке.
Против првостепеног решења жалбу може поднети свако лице на чија права, обавезе или правне интересе може да утиче исход управног поступка, у року у коме жалбу може поднети странка. Такође, други органи и организације могу поднети жалбу против решења ако су на то овлашћени законом. 
Орган је дужан да лице коме је одбијен захтев за признавање својства странке обавести о решењу које је донео. Ово обавештење, које се доставља том лицу сагласно правилима о достављању, мора да садржи број решења и назив органа који га је донео, које су странке учествовале у поступку, текст диспозитива решења и поуку о правном средству против решења. 
Рок за жалбу је 15 дана од дана обавештавања странке о решењу, ако законом није друкчије прописано, али ако орган не изда решење у законом прописаном року жалба може да се поднесе тек после истека рока за доношење решења, а најкасније у року од годину дана од истека тог рока. 
Одложно дејство жалбе. Решење не може да се изврши док не истекне рок за жалбу, ако законом није друкчије прописано. Поред тога, жалба одлаже извршење решења и док жалилац не буде обавештен о решењу којим је одлучено о жалби, ако законом није друкчије прописано. Исто тако када макар једна странка у поступку у коме учествују две или више странака са истим захтевима изјави жалбу, она одлаже извршење решења према свакој од њих. 
Одступања од одложног дејства жалбе. Усмено решење извршава се и пре истека рока за жалбу и после подношења жалбе, док се решење (у писаном облику) само изузетно извршава пре истека рока за жалбу, као и после подношења жалбе, ако би одлагање извршења странци нанело ненадокнадиву штету или теже угрозило јавни интерес. 
Одрицање од права на жалбу. Странка може да се одрекне права на жалбу од када је обавештена о решењу до истека рока за жалбу. При томе, ако је у поступку учествовало више странака и лице коме је одбијен захтев за признавање својства странке у првостепеном поступку, решење постаје коначно и правноснажно тек када се сва та лица у овом року одрекну права на жалбу. Одрицање од права на жалбу не може да се опозове. 
Одустанак од жалбе. Жалилац може да одустане од жалбе док не буде обавештен о решењу којим је одлучено о жалби. У том случају поступак по жалби обуставља се решењем које садржи и трошкове поступка по жалби. И одустанак од жалбе се не може опозвати. 
Разлози због којих решење може да се побија су вишеструки, а то може бити:
1) 
због тога што у њему није уопште или није правилно примењен закон, други пропис или општи акт; 
2) због тога што га је донео ненадлежни орган; 
3) због погрешно или непотпуно утврђеног чињеничног стања; 
4) 
због тога што је из утврђених чињеница изведен неправилан закључак о чињеничном стању; 
5) због повреде правила поступка; 
6) 
због тога што су прекорачене границе овлашћења при одлучивању по слободној оцени или због тога што решење није донето сагласно циљу због кога је то овлашћење дато; 
7) 
због тога што није правилно примењено овлашћење за одлучивање по слободној оцени; 
8) 
због тога што није донето сагласно гарантном акту. 
Садржина жалбе је прописана законом и у њој се мора навести решење које се побија и означити назив органа који га је донео, као и број и датум решења и потпис жалиоца. Жалба се не мора посебно образложити, већ је довољно да је жалилац у жалби изложи у ком је погледу незадовољан решењем. Исто тако, у жалби се могу износити нове чињенице и нови докази, али је жалилац дужан да образложи због чега их није изнео у првостепеном поступку. Сам поднесак не мора да се означи као жалба, али ће се сматрати жалбом ако из његове садржине произлази јасна намера странке да побија решење. 
Предавање жалбе првостепеном органу. Жалба се по правилу предаје првостепеном органу, у довољном броју примерака за орган и противну странку. Ако је жалба предата другостепеном органу, он је одмах прослеђује првостепеном органу. Жалба која је у року предата другостепеном органу сматра се благовременом. 
Предавање жалбе другостепеном органу. Жалба која је поднета зато што решење није издато у законом одређеном року предаје се другостепеном органу. Исто тако, кад првостепени орган не изда у законом одређеном року уверење или другу исправу о чињеницама о којима се води службена евиденција, кад првостепени орган у законом одређеном року не одлучи о захтеву за разгледање списа и у другим случајевима који су законом предвиђени, жалба се предаје другостепеном органу. 
43. Поступање првостепеног органа по жалби
Одбацивање жалбе. Када добије жалбу, првостепени орган је прво дужан да утврди да ли је жалба дозвољена, благовремена и да ли је поднета од овлашћеног лица. У случају да жалба није благовремена, није дозвољена или да је поднело неовлашћено лице првостепени орган одбацује жалбу, а на исти начин ће поступити ако жалба није уредна, а подносилац је не уреди у остављеном року. Међутим, ако жалба не садржи разлоге због којих се решење побија, то не може бити разлог за њено одбацивање.
Против решења којим је жалба одбачена може да се изјави жалба у року од осам дана од обавештавања странке о решењу. Ова жалба се предаје другостепеном органу који, ако сматра да је жалба основана, истовремено одлучује и о жалби која је била одбачена. 
Поништавање побијаног решења од стране првостепеног органа. Ако првостепени орган не одбаци жалбу, може се упустити у наводе саме жалбе, али уз једно ограничење: будући да жалба има деволутивно дејство, он нема могућност да одбије жалбу као неосновану. Он само може да поништи своје решење ако оно садржи неки од Законом о општем управном поступку утврђених разлога за поништавање коначног решења. И против решења којим је првостепени орган поништио побијано решење странка има право жалбе, која се предаје другостепеном органу, који одлучује о жалби. 
Достављање жалбе на одговор. Ако жалба не буде одбачена или побијано решење не буде поништено од стране првостепеног органа, најпре се доставља противној странци на одговор, која има рок не краћи од осам ни дужи од 15 дана да достави одговор.
Удовољавање жалбеном захтеву. Првостепени орган може да замени ожалбено решење како би удовољио жалбеном захтеву и новим решењем побијано решење поништи, ако законом није друкчије прописано, а затим и да допуни поступак ако нађе да је то неопходно. Против новог решења може се поднети жалба, која се предаје другостепеном органу. 
Прослеђивање жалбе другостепеном органу. Ако првостепени орган не одбаци жалбу, не поништи побијано решење, нити удовољи жалбеном захтеву, прослеђује жалбу другостепеном органу у року од 15 дана од пријема жалбе, односно 30 дана од пријема жалбе ако је жалба послата на одговор противној странци. Уз жалбу се прилажу списи, одговор противне странке на жалбу и одговор првостепеног органа на жалбу. Првостепени орган је дужан да у одговору на жалбу оцени све наводе жалбе. 
44. Поступање другостепеног органа по жалби
Одлучивање о жалби. Другостепени орган, пре него се упусти у наводе жалбе, најпре испитује формалне елементе у случају да је првостепени орган то пропустио да учини. С тим у вези, другостепени орган решењем одбацује жалбу која није благовремена, није дозвољена, коју је изјавило неовлашћено лице или која није уређена у року који је орган одредио.
Ако жалбу не одбаци, другостепени орган може:
1. одбити жалбу;
2. 
поништити решење у целини или делимично и сам одлучити о управној ствари; 
3. 
поништити решење и вратити предмет првостепеном органу на поновни поступак; 
4. изменити решење. 
Другостепени орган одлучује о жалби на основу чињеничног стања које је утврдио првостепени орган или које је сам утврдио. 
Границе испитивања побијаног решења. Другостепени орган испитује побијано решење у границама жалбеног захтева, пошто претходно 
утврди да ли се жалбени захтев састоји од тражења да се побијано решење измени, да се поништи у целини или делимично или да се поништи у целини или делимично уз доношење новог решења којим се друкчије одлучује о управној ствари. У раду по жалби, другостепени орган испитује постојање разлога за побијање решења који су наведени у жалби, а по службеној дужности испитује постојање разлога за поништавање коначног решења и надлежност првостепеног органа. При томе, другостепени орган може да усвоји жалбени захтев и из разлога који нису наведени у жалби. 
Измена побијаног решења у корист и на штету жалиоца. Другостепени орган може да измени побијано решење у корист жалиоца и мимо жалбеног захтева, али само у оквиру захтева који је жалилац поставио у првостепеном поступку и ако тиме не вређа право трећих лица. Такође, дугостепени орган може да измени побијано решење на штету жалиоца, али само из прописаних разлога за поништавање коначног решења или укидање решења. 
Одбијање жалбе. Другостепени орган одбија жалбу ако нађе: 
1) 
да је првостепени орган правилно спровео поступак и да је побијано решење законито и правилно; 
2) 
да је у првостепеном поступку било недостатака који нису утицали на законитост и правилност побијаног решења; 
3) 
да је побијано решење засновано на закону, али из других разлога, а не оних који су наведени у образложењу решења. 
Ако одбије жалбу из неког од наведених разлога, другостепени орган може у образложењу свог решења да се позове на наводе из образложења првостепеног решења. 
Поништавање побијаног решења и одлучивање о жалбеном захтеву или управној ствари. До поништења првостепеног решења може доћи због било које битне повреде правила поступка, повреде прописа о надлежности, грешке у примени материјалног прописа или због грешке у целисходности.
Пре свега, другостепени орган поништава побијано решење и прослеђује предмет надлежном органу ако нађе да је побијано решење донео стварно ненадлежан орган. 
Он сам или преко првостепеног или замољеног органа допуњава поступак ако нађе да је чињенично стање погрешно или непотпуно утврђено или понавља цео поступак или његов део ако нађе да је учињена повреда правила поступка која је утицала на законитост и правилност побијаног решења. У том случају другостепени орган поништава побијано решење и сам одлучује о управној ствари ако нађе да се на основу чињеница утврђених у допуњеном поступку мора решити друкчије него што је решено првостепеним решењем. 
Међитим, ако другостепени орган нађе да ће недостатке првостепеног поступка брже и економичније отклонити првостепени орган, он ће својим решењем поништити првостепено решење и вратити предмет првостепеном органу на поновни поступак. У том случају, другостепени орган је дужан да својим решењем укаже првостепеном органу у ком погледу треба допунити поступак, а првостепени орган је дужан у свему да поступи по другостепеном решењу и да, без одлагања, а најкасније у року од 30 дана од пријема предмета, донесе ново решење. Против новог решења странка има право на жалбу. 
По поништавању побијаног решења другостепени орган ће проследити предмет на поновни поступак првостепеном органу само ако је потребно да се у тој управној ствари донесе ново решење. 
Другостепени орган поништава првостепено решење и сам одлучује о управној ствари и ако нађе да је у побијаном решењу погрешно примењено материјално право или докази погрешно оцењени или да је из утврђених чињеница изведен неправилан закључак о чињеничном стању или да није правилно примењено овлашћење за одлучивање по слободној оцени. 
Измена побијаног решења. Измена првостепеног решења подразумева овлашћење другостепеног органа да након разматрања његове законитости и правилности управну ствар реши другачије него што је то учинио првостепени орган.
У том смислу, ако другостепени орган нађе да је побијано решење законито и правилно, али да се циљ због кога је оно донето може постићи и другим средствима повољнијим по странку, измениће првостепено решење у том смислу. 
Жалба кад првостепени орган није издао решење у законом одређеном року. Ако првостепени орган није издао решење у законом одређеном року од 30, односно 60 дана, па странка, користећи се правом на жалбу као да је њен захтев одбијен, изјави жалбу, другостепени орган ће прво захтевати од првостепеног органа да саопшти зашто благовремено није издао решење. Ако другостепени орган нађе да првостепени орган није издао решење у законом одређеном року из оправданог разлога, продужиће рок за издавање решења за онолико колико је трајао оправдани разлог, а најдуже за 30 дана. 
Ако другостепени орган нађе да не постоји оправдани разлог због кога решење није издато у законом одређеном року, може сам да одлучи о управној ствари или да наложи првостепеном органу да изда решење у року не дужем од 15 дана. 
У случају да првостепени орган поново не изда решење у року који је одредио другостепени орган, онда сам одлучује о управној ствари. 
Рок за одлучивање о жалби. Решење којим се одлучује о жалби издаје се без одлагања, а најкасније у року од 60 дана од када је предата уредна жалба, изузев ако законом није прописан краћи рок. 
45. Посебни случајеви укидања и мењања решења 
(ванредна правна средства)
Законитост и правилност првостепеног решења побија се жалбом као редовним правним средством, али када је поступак по жалби завршен, или ако жалба није допуштена, односно ако је странка пропустила да поднесе жалбу, решење постаје коначно у управном поступку. Једина заштита против коначног решења јесте покретање управног спора пред надлежним судом, а након тога настаје правноснажност решења и, генерално гледано, он се не може поништавати, мењати и укидати. 
Међутим, и након свих тих провера могуће је да решење садржи одређену незаконитост. Aко су ове незаконитости мањег значаја, даје се предност правној сигурности у односу на отклањање те незаконитости, али када се ради о тежој повреди закона, омогућена је употреба ванредних правних средстава, односно посебних случајева укидања и мењања решења.
Посебни случајеви укидања и мењања решења су:
1. мењање и поништавање решења у вези са управним спором;
2. понављање поступка;
3. поништавање коначног решења;
4. укидање решења;
5. 
поништавање, укидање и мењање правноснажног решења на препоруку Заштитника грађана.
Посебни случајеви укидања и мењања разликују се у односу на разлоге за њихову употребу, а правила која су заједничка за сва ова ванредна правна средства односе се на:
1. Рок за издавање решења. Решење донесено у поновљеном поступку, о поништавању коначног решења и укидању решења издаје се најкасније у року од 60 дана од покретања поступка. 
2. Правна средства. Против решења донесених у посебним случајевима уклањања и мењања решења, изузев у случају мењања и поништавања решења у вези са управним спором, може се поднети жалба. Жалба није дозвољена само изузетно, и то против решења којим се дозвољава понављање поступка. 
3. Дужност обавештавања. Орган који сазна за решење које садржи разлог за понављање поступка или за поништавање и укидање решења дужан је да о томе одмах обавести орган који је надлежан да по службеној дужности покрене одговарајући поступак, као и јавног тужиоца. 
46. Мењање и поништавање решења у вези 
са управним спором
Орган против чијег решења је благовремено покренут управни спор може до окончања управног спора, ако уважава све захтеве 
тужбе, поништити или изменити своје решење из разлога због којих би суд могао да поништи то решење, ако се тиме не вређа право странке у управном поступку или трећег лица. 
47. Понављање поступка
Разлози за понављање поступка. Поступак који је окончан решењем против којег не може да се изјави жалба (коначно решење) понавља се: 
1) 
ако се сазна за нове чињенице или стекне могућност да се изведу нови докази који би, сами или у вези са раније изнетим чињеницама или изведеним доказима, могли да доведу до друкчијег решења; 
2) 
ако се решење повољно по странку заснива на неистинитим тврдњама странке којима је овлашћено службено лице доведено у заблуду; 
3) 
ако је решење донело неовлашћено лице или је поступак водило или у њему одлучивало неовлашћено лице или лице које је морало бити изузето; 
4) 
ако колегијални орган није одлучивао у прописаном саставу или ако за решење није гласала прописана већина чланова колегијалног органа; 
5) 
ако лицу које је могло да има својство странке није пружена прилика да учествује у поступку; 
6) ако странка није била заступана сагласно закону; 
7) 
ако странци или другом учеснику у поступку није омогућено да прати ток поступка сагласно одредбама које уређују преводиоце и тумаче; 
8) 
ако је решење донето на основу лажне исправе или лажног исказа сведока или вештака или као последица другог кривичног дела; 
9) 
ако се решење заснива на пресуди суда или одлуци другог органа која је касније правноснажно преиначена, укинута или поништена; 
10) 
ако је надлежни орган накнадно и у битним тачкама друкчије правноснажно одлучио о претходном питању на коме је решење засновано; 
11) 
ако је Уставни суд у истој управној ствари, у поступку по уставној жалби, утврдио повреду или ускраћивање људског или мањинског права и слободе зајемчене Уставом, а истовремено није поништио оспорено решење; 
12) 
ако је Европски суд за људска права у истој управној ствари накнадно утврдио да су права или слободе подносиоца представке повређена или ускраћена. 
Разлози који могу бити разлог за понављање поступка на захтев странке само ако није без своје кривице могла да их изнесе у ранијем поступку се односе на: 
(а) 
сазнање нових чињеница или могућност да се изведу нови докази који би, сами или у вези са раније изнетим чињеницама или изведеним доказима, могли да доведу до друкчијег решења; 
(б) 
решење повољно по странку заснивано на неистинитим тврдњама странке којима је овлашћено службено лице доведено у заблуду; 
(в) 
решење донето од неовлашћеног лица, или у коме је поступак водило или у њему одлучивало неовлашћено лице или лице које је морало бити изузето; 
(г) 
онемогућавање странци или другом учеснику у поступку да прати ток поступка супротно одредбама о превођењу и тумачима.
Разлози који не могу бити разлози за понављање поступка ако их је странка без успеха изнела у ранијем поступку односе се на: 
(а) 
решење донето од неовлашћеног лица, или у коме је поступак водило или у њему одлучивало неовлашћено лице или лице које је морало бити изузето; 
(б) 
колегијални орган који није одлучивао у прописаном саставу или за чије решење није гласала прописана већина чланова; 
(в) 
онемогућавање лицу које је могло да има својство странке да учествује у поступку; 
(г) заступање странке супротно закону; 
(д) 
онемогућавање странци или другом учеснику у поступку да прати ток поступка супротно одредбама о превођењу и тумачима.
Иницијатива за понављање поступка. Понављање поступка може да захтева странка, а орган који је донео коначно решење може да понови поступак по службеној дужности. 
Рокови за понављање поступка. Странка може да захтева понављање поступка у року од 90 дана од сазнања за разлог за понављање, односно у року од шест месеци од објављивања одлуке Уставног суда или Европског суда за људска права у „Службеном гласнику Републике Србије“. Ови рокови важе и ако се поступак понавља по службеној дужности. Када истекне пет година од када је странка обавештена о коначном решењу, више не може да се захтева понављање поступка, нити орган може да понови поступак по службеној дужности. 
Захтев за понављање поступка. Захтев за понављање поступка увек се предаје првостепеном органу, а странка у њему мора да учини вероватним разлоге због којих захтева понављање поступка. Након тога, првостепени орган доставља захтев са списима другостепеном органу, ако је тај орган надлежан да одлучује о захтеву. 
Одлагање извршења решења. Захтев за понављање поступка не одлаже извршење коначног решења. Изузетно, ако би извршење странци нанело штету која би тешко могла да се надокнади, а одлагање извршења није противно јавном интересу, нити би нанело већу или ненадокнадиву штету противној странци или трећем лицу, орган који одлучује о захтеву за понављање поступка може решењем одложити извршење коначног решења. 
Решавање о понављању поступка. Надлежан орган за одлучивање о захтеву за понављање поступка је онај који је донео коначно решење, а тај орган је надлежан и за понављање поступка по службеној дужности.
Надлежни орган решењем одбацује захтев који није благовремен, није дозвољен или који је изјављен од неовлашћеног лица или у коме разлог за понављање поступка није учињен вероватним. Ако не одбаци захтев, даље испитује да ли је разлог за понављање поступка могао да доведе до друкчијег решења и, ако нађе да није, решењем одбија захтев. Ако надлежни орган не одбаци, нити одбије захтев за понављање поступка, решењем дозвољава понављање поступка и одређује обим понављања. 
Решење којим се дозвољава понављање поступка одлаже извршење коначног решења. 
Поновљени поступак. Радње у поновљеном поступку предузима орган који је дозволио понављање поступка, а само изузетно, другостепени орган може наложити првостепеном органу да уместо њега предузме радње у поновљеном поступку ако првостепени орган може да их брже и економичније предузме. При томе, другостепени орган одређује рок у коме је првостепени орган дужан да предузме радње и достави му списе. По понављању поступка, надлежни орган може оставити на снази коначно решење или донети ново решење којим се, с обзиром на околности случаја, коначно решење поништава или укида. 
48. Поништавање коначног решења
Другостепени орган или надзорни орган решењем ће на захтев странке или по службеној дужности у целини или делимично поништити коначно решење: 
1) 
ако је донето у ствари из судске надлежности или у ствари о којој се не одлучује у управном поступку; 
2) 
ако би се његовим извршењем могло проузроковати неко кривично дело; 
3) 
ако његово извршење уопште није могуће; 
4) 
ако је донето без захтева странке, а странка накнадно није изричито или прећутно пристала на решење; 
5) 
ако је донето као последица принуде, изнуде, уцене, притиска или других недозвољених радњи; 
6) 
ако садржи неправилност која је по изричитој законској одредби предвиђена као разлог ништавости; 
7) 
ако је решење донео стварно ненадлежни орган, изузев Владе, а није реч о ствари из судске надлежности или о ствари о којој се не одлучује у управном поступку;
8) 
ако је у истој управној ствари раније донето правноснажно решење којим је управна ствар друкчије решена; 
9) 
ако приликом доношења решења није правилно спроведен поступак за давање претходне или накнадне сагласности или мишљења другог органа;
10) ако је решење донео месно ненадлежни орган; 
11) 
ако решење уопште не садржи или садржи погрешно упутство о правном средству. 
Решање се увек поништава ако је донето у ствари из судске надлежности или у ствари о којој се не одлучује у управном поступку; ако би се његовим извршењем могло проузроковати неко кривично дело; ако његово извршење уопште није могуће; ако је донето без захтева странке у управним стварима у којима по закону или природи ствари поступак може да се покрене само захтевом странке, а странка накнадно није изричито или прећутно пристала на решење; ако је донето као последица принуде, изнуде, уцене, притиска или других недозвољених радњи и ако садржи неправилност која је по изричитој законској одредби предвиђена као разлог ништавости. 
Решење ће се поништити у року од пет година од коначности решења ако је решење донео стварно ненадлежни орган, изузев Владе, а није реч о решењу донетом у ствари из судске надлежности или у ствари о којој се не одлучује у управном поступку; ако је у истој управној ствари раније донето правноснажно решење којим је управна ствар друкчије решена и ако приликом доношења решења није правилно спроведен поступак за давање претходне или накнадне сагласности или мишљења другог органа.
Решење ће се поништити у року од годину дана од коначности решења ако је решење донео месно ненадлежни орган и ако решење уопште не садржи или садржи погрешно упутство о правном средству. 
Другостепени орган или надзорни орган решењем, по службеној дужности, у целини или делимично ће поништити коначно решење ако у њему није уопште или није правилно примењен материјални закон, други пропис или општи акт. Решење се поништава у року од годину дана од коначности решења. Ако не постоји другостепени орган и надзорни орган, решење поништава орган који је донео коначно 
првостепено решење. 
49. Укидање решења
 Другостепени орган или надзорни орган решењем може на захтев странке или по службеној дужности у целини или делимично укинути решење: 
1) 
ако је оно постало извршно, а укидање је потребно ради отклањања тешке и непосредне опасности по живот и здравље људи, јавну безбедност, јавни мир и јавни поредак или ради отклањања поремећаја у привреди, ако сврха укидања не може успешно да се отклони другим средствима којима се мање дира у стечена права; 
2) 
ако је оно постало правноснажно, а то тражи странка на чији је захтев донето, а укидање није противно јавном интересу, нити интересу трећих лица; 
3) кад је то посебним законом одређено. 
Ако не постоји другостепени орган или надзорни орган, орган који је донео првостепено решење укинуће, на захтев странке или по службеној дужности, решење у целини или делимично. 
50. Поништавање, укидање и мењање правноснажног 
решења на препоруку заштитника грађана
На препоруку Заштитника грађана орган може, ради усклађивања са законом, новим решењем да поништи, укине или измени своје правноснажно решење, ако странка о чијим је правима или обавезама одлучено, као и противна странка, на то пристану и ако се тиме не вређа интерес трећег лица. Ако орган не сматра да треба да поступи по препоруци Заштитника грађана, њега одмах о томе обавештава. 
Поништавање, укидање или мењање решења на препоруку Заштитника грађана није ограничено роком. 
51. Правне последице поништавања и укидања решења
Поништавањем решења уклањају се све правне последице које је решење произвело и оно се онемогућава да даље производи правне последице. 
Укидањем решења не уклањају се правне последице које је решење до тада произвело, већ се решење онемогућава да даље производи правне последице. 
Странка која трпи стварну штету услед укидања извршног решења ради отклањања тешке или непосредне опасности по живот и здравље људи, јавну безбедност, јавни мир и јавни поредак или ради отклањања поремећаја у привреди има право на накнаду претрпљене штете, осим накнаде за изгубљену добит. 
52. Извршење
Извршење је последња фаза управног поступка у којој долази до реализације одлуке једног органа, принудним радњама органа управе. У том смислу, претпоставка за извршење је постојање одлуке којом је странци наметнута нека обавеза, коју она није сама добровољно извршила. 
52.1. Извршност решења
Решење које је донето у управном поступку извршава се кад постане извршно. Такво решење представља извршни наслов, без кога се не може спроводити принудно извршење. У односу на првостепеност и другостепеност у управном поступку, извршно може бити првостепено и другостепено решење.
Решење првостепеног органа постаје извршно: 
1) истеком рока за жалбу, ако жалба није изјављена; 
2) обавештавањем странке, ако жалба није дозвољена; 
3) 
обавештавањем странке, ако жалба не одлаже извршење решења; 
4) кад се све странке одрекну права на жалбу; 
5) 
обавештавањем странке о решењу, којим се жалба одбацује или одбија. 
Решење другостепеног органа постаје извршно кад странка буде обавештена о њему. 
Ако је у извршном решењу одређено да странка може предузети радњу која се извршава у одређеном року, решење се извршава када рок истекне, док у случају када у извршном решењу није одређен рок, решење се извршава када истекне 15 дана од када је постало извршно. Извршење може да се спроведе и на основу поравнања, али само против лица које је закључило поравнање. 
52.2. Врсте извршења
Решење се извршава ради остваривања новчаних или неновчаних обавеза. Неновчане обавезе извршавају се управним путем (управно извршење), а новчане обавезе судским путем (судско извршење), ако законом није друкчије одређено. 
Управно извршење
Извршилац и тражилац извршења. У поступку извршења учествују извршеник, лице које је обавезано да испуни неку обавезу и тражилац извршења, лице на чији предлог се спроводи извршење. Извршење се може спровести и по службеној дужности ако то налаже јавни интерес. 
Надлежан орган у поступку извршења. Надлежан орган за спровођење извршења је, по правилу, орган који је донео првостепено решење. Ако је прописано да он не спроводи извршење, а ниједан други орган није на то овлашћен, извршење спроводи првостепени орган на чијем подручју се налази пребивалиште, боравиште или седиште извршеника, а у чијем су делокругу послови опште управе. Министарство надлежно за унутрашње послове, сагласно одредбама закона којим се уређује област унутрашњих послова, или други орган који је овлашћен да пружи помоћ у извршењу, дужни су да органу, на његов захтев, пруже помоћ у спровођењу извршења. 
Извршење може да се спроводи на више начина, а при избору начина извршења орган мора да се придржава начела сразмерности. Извршење се спроводи радним даном од 7.00 до 20.00 сати, осим у случају ако постоји опасност од одлагања и ако је орган који спроводи извршење издао писани налог, када се извршење може спровести и у дан када се не ради, као и после 20 сати. 
Потврда извршности. Потврду извршности на решење, на предлог тражиоца извршења или по службеној дужности ставља на решење које се извршава првостепени орган, а ако није надлежан за спровођење извршења, решење одмах прослеђује органу који је надлежан за спровођење извршења. Орган који је надлежан за спровођење извршења издаје решење о извршењу по службеној дужности или на предлог тражиоца извршења, у року од осам дана од подношења предлога. Ово решење садржи утврђење о томе када је решење постало извршно, време, место и начин извршења и налог тражиоцу извршења да унапред положи одређену суму новца за покривање трошкова извршења. Решењем о извршењу може да се одреди и додатни рок за извршење обавезе или да се обавеза изврши одмах. О решењу о извршењу обавештава се извршеник и тражилац извршења ако је донето на његов предлог. Трошкове извршења сноси извршеник, о чему се по завршетку извршења доноси допунско решење. 
Извршење преко другог лица. Извршење преко другог лица је могуће ако се извршеникова обавеза састоји од радње коју може предузети и друго лице, а извршеник радњу не предузме у целини или је предузме делимично. Ово извршење се предузима о трошку извршеника, па у том случају орган који спроводи извршење решењем може наложити извршенику да положи износ који је потребан за подмирење трошкова извршења, а да се обрачун накнадно сачини. 
Извршење посредном и непосредном принудом. Извршење посредном принудом настаје када орган који спроводи извршење принуди извршеника да испуни обавезе изрицањем новчане казне. Ово извршење настаје у случају ако извршење преко другог лица није могуће или није погодно да се постигне сврха извршења. Новчана казна изриче се решењем. 
Физичком лицу се новчана казна изриче у распону од половине просечне месечне зараде по запосленом, са порезима и доприносима, која је остварена у Републици Србији у претходном месецу, до две просечне годишње зараде по запосленом, са порезима и доприносима, која је остварена у Републици Србији у претходној години, према подацима органа надлежног за послове статистике, а правном лицу у распону од половине његових месечних прихода, до десет процената његових годишњих прихода које је остварио у Републици Србији у претходној години. Новчана казна може поново да се изрекне све док извршеник не испуни обавезе из решења. 
Новчане казне које су изречене у управном извршењу извршавају органи надлежни за извршавање новчаних казни изречених за прекршаје. Новчана казна уплаћује се у корист буџета из којег се финансира орган који је изрекао новчану казну. 
Извршење непосредном принудом подразумева извршење које се спроводи непосредном принудом ако сврха извршења обавезе не може да се постигне извршењем преко другог лица или изрицањем новчане казне. Непосредна принуда се примењује и ако извршење друкчије не може да се спроведе у потребном року, а природа обавезе то дозвољава и пропис не забрањује. 
Усмено решење може да се изврши одмах, без доношења решења о извршењу.
Жалба у извршном поступку. Против решења о извршењу у поступку управног извршења дозвољена је жалба, која нема суспензивни карактер, односно не одлаже извршење решења. Жалба је дозвољена и ако решење о извршењу није донето у року од осам дана од подношења предлога за његово доношење. 
Међутим, жалба против овог решења може да се изјави само на време, место и начин извршења. Жалба против решења о извршењу предаје се другостепеном органу у року од осам дана од обавештавања о решењу о извршењу. 
Одлагање и обустављање извршења. Извршење може, на предлог извршеника или тражиоца извршења, да се одложи ако је против решења које се извршава или решења о извршењу изјављена жалба или друго правно средство, а извршење би изазвало ненадокнадиву штету, под условом да одлагање извршења није законом забрањено, нити противно јавном интересу. Извршење се одлаже док се не одлучи о жалби или другом правном средству. У том случају, о предлогу за одлагање извршења решењем хитно одлучује орган који је донео решење које се извршава. 
Обустављање извршења настаје извршењем обавезе у целини, ако извршење уопште није било дозвољено, ако је управљено према лицу које није извршеник, ако тражилац извршења одустане од предлога за извршење или ако је решење које се извршава поништено или укинуто. 
Извршење се обуставља решењем органа који спроводи извршење, по службеној дужности или на предлог странке. Решењем којим се обуставља извршење поништавају се предузете радње, изузев ако је решење које се извршава укинуто или измењено. 
Противизвршење. Кад је извршење спроведено, а решење које је извршено касније буде поништено или укинуто, лице може да захтева да се њему врати што му је извршењем одузето, односно да захтева накнаду штете, или да се ствар доведе у стање које произлази из новог решења. О захтеву решењем одлучује орган који је донео решење о извршењу. 
Извршење ради обезбеђења. Ради обезбеђења извршења, на предлог странке или по службеној дужности, поједине радње извршења могу да се предузму и пре него што решење постане извршно, ако би његово касније извршење могло бити спречено или знатно отежано. У том случају обавеза може принудно да се изврши само на предлог странке, која мора да учини вероватном опасност од спречавања или знатног отежавања каснијег извршења, при чему орган може да предузимање радњи извршења услови полагањем новчаног износа подобног да покрије штету која би могла настати противној странци ако захтев странке не буде усвојен правноснажним решењем о управној ствари. Извршење ради обезбеђења може да се допусти и кад је обавеза противне странке утврђена или барем учињена вероватном, ако постоји опасност да ће противна странка располагањем имовином, договором с трећим лицима или на други начин спречити или знатно отежати извршење обавезе. О извршењу ради обезбеђења доноси се привремено решење о обезбеђењу. 
Кад правноснажним решењем о управној ствари није утврђена обавеза ради чијег обезбеђења је донето привремено решење о обезбеђењу или кад је предлог странке за доношење привременог решења о обезбеђењу био неоснован из других разлога, странка је дужна да противној странци накнади штету насталу извршењем привременог решења о обезбеђењу. 
53. Одговорност овлашћеног службеног лица
Овлашћено службено лице у органу које води поступак одговорно је ако његовом кривицом дође до неизвршавања одређених процесних радњи. 
Министарство надлежно за послове државне управе у вршењу надзора над применом овог закона и други органи управе у обавези су да захтевају покретање дисциплинског поступка против овлашћеног службеног лица, односно одговорног лица које по службеној дужности не изврши увид у чињенице о којима се води службена евиденција, које на захтев органа који води поступак бесплатно не уступи 
податке о којима води службену евиденцију у року утврђеном законом, не изда решење у року утврђеном законом или не достави списе другостепеном органу или суду надлежном за управне спорове у роковима утврђеним законом. 
54. Вођење евиденција о решавању у управним стварима
О решавању у управним стварима орган је дужан да води службену евиденцију. 
Службена евиденција садржи податке о броју поднетих захтева, броју поступака покренутих по службеној дужности, начину и роковима решавања управних ствари у првостепеном и другостепеном поступку, броју решења која су поништена или укинута и броју одбачених захтева странака и обустављених поступака. 
Ови подаци воде се и исказују по управним областима. 
55. Електронско управно поступање
Државни органи и оргaнизaциjе, oргaни и oргaнизaциjе пoкрajинскe aутoнoмиje, oргaни и oргaнизaциjе jeдиницa лoкaлнe сaмoупрaвe, устaнoве, jaвна прeдузeћa, пoсeбни oргaни прeкo кojих сe oствaруje рeгулaтoрнa функциja и прaвна и физичка лицa кojимa су пoвeрeнa jaвнa oвлaшћeњa дужни су дa eлeктрoнски упрaвнo пoступaју и eлeктрoнски кoмуницирaју у склaду сa Зaкoнoм о електронској 
управи. 
Овај закон примењује се нa eлeктрoнску кoмуникaциjу измeђу oргaнa, кao и нa кoмуникaциjу тих oргaнa сa стрaнкaмa у oбaвљaњу пoслoвa из дeлoкругa и нaдлeжнoсти држaвних oргaнa кojи сe нe oднoсe нa упрaвнo пoступaњe у свим случајевима који нису уређени посебним законом.
Међутим, eлeктрoнскo упрaвнo пoступaњe oргaнa у склaду сa oвим зaкoнoм нe oбухвaтa и пoступaњe сa aктимa кojи су, сaглaснo зaкoну кojим сe урeђуje тajнoст пoдaтaкa, oдрeђeни кao тajнa и oзнaчeни oдрeђeним стeпeнoм тajнoсти. 
55.1. Успостављање електронског управног поступања органа
При eлeктрoнскoм упрaвнoм пoступaњу oргaн je дужaн дa: 
1) 
oбaвeсти нaдлeжни oргaн o пoчeтку и прeстaнку примeнe eлeктрoнскoг упрaвнoг пoступaњa; 
2) 
нaдлeжнoм oргaну дoстaви списaк oдгoвoрних лицa oвлaшћeних зa eлeктрoнскo упрaвнo пoступaњe. 
55.2. Пријем електронског поднеска
У електронском управном поступању oргaн je дужaн дa припрeми eлeктрoнскe oбрaсцe зa пoднoшeњe eлeктрoнских пoднeсaкa. Eлeктрoнски oбрaсци мoрajу бити jaсни, прeглeдни и припрeмљeни нa нaчин кojи oмoгућaвa упис свих пoдaтaкa нeoпхoдних зa eфикaснo и eкoнoмичнo вoђeњe пoступкa. Акo je прoписaнa oбaвeзнoст пoтписивaњa, eлeктрoнски пoднeсaк сe пoтписуje рeгистрoвaнoм шeмoм eлeктрoнскe идeнтификaциje висoкoг нивoa пoуздaнoсти. 
Приjeм eлeктрoнскoг пoднeскa oргaн омогућава прeкo Пoртaлa eУпрaвa, другoг eлeктрoнскoг jeдинствeнoг упрaвнoг мeстa или другим путeм дoстaвљaњa измeђу oргaнa и кoрисникa, у склaду сa зaкoнoм кojим сe урeђуje eлeктрoнски дoкумeнт и услугe oд пoвeрeњa у eлeктрoнскoм пoслoвaњу. 
Приjeм eлeктрoнскoг пoднeскa eвидeнтирa сe у eлeктрoнскoj писaрници, а пoтврдa o приjeму eлeктрoнскoг пoднeскa шaљe сe пoднoсиoцу oдмaх, нa исти нaчин нa кojи je пoднeсaк пoслaт. Потврда о пријему поднеска сaдржи oбaвeштeњe o приjeму eлeктрoнскoг пoднeскa, дaтум и врeмe приjeмa (врeмe oдрeђeнo квaлификoвaним eлeктрoнским врeмeнским жигoм) и нaпрeдни eлeктрoнски пeчaт oргaнa. 
Aдрeсa eлeктрoнскe пoштe oргaнa прeдвиђeнa зa приjeм eлeктрoнскoг пoднeскa при eлeктрoнскoм упрaвнoм пoступaњу oбjaвљуje сe нa вeб-прeзeнтaциjaмa oргaнa, нa Пoртaлу eУпрaвa и/или нa другoм вeб-пoртaлу. 
Aдрeсa eлeктрoнскe пoштe зa приjeм eлeктрoнских пoднeсaкa дoдeљуje сe oргaнимa држaвнe упрaвe и oргaнимa тeритoриjaлнe aутoнoмиje нa дoмeну gov.rs, oднoснo upr.srb, a oргaнимa jeдиницa лoкaлнe сaмoупрaвe ls.gov.rs, oднoснo ls.upr.srb. Служба Влaдe кoja je нaдлeжнa зa прojeктoвaњe, усклaђивaњe, рaзвoj и функциoнисaњe систeмa eлeктрoнскe упрaвe дужна је дa oтвoри нaлoг зa eлeктрoнску пoшту и дoдeли му Jeдинствeни eлeктрoнски сaндучић, у рoку oд пeт рaдних дaнa oд дaнa пoднoшeњa зaхтeвa зa њeнo oтвaрaњe. 
55.3. Електронско достављање
Oргaн je дужaн дa увeрeњe, oдлуку, рeшeњe, зaкључaк, други eлeктрoнски дoкумeнт и/или пoдaтaк из oквирa свoje нaдлeжнoсти дoстaви кoриснику eлeктрoнским путeм, али се на зaхтeв кoрисникa дoстaвљaњe истих може вршити и у пaпирнoм oблику, при чему трошкове ове доставе сноси корисник.
Eлeктрoнскo дoстaвљaњe eлeктрoнскoг дoкумeнтa врши сe у Jeдинствeни eлeктрoнски сaндучић кoрисникa услугa eлeктрoнскe упрaвe или другим eлeктрoнским путeм у склaду сa зaкoнoм кojим сe урeђуje eлeктрoнски дoкумeнт и услугe oд пoвeрeњa у eлeктрoнскoм пoслoвaњу. 
Aдрeсa eлeктрoнскe пoштe oргaнa прeдвиђeнa зa електронску доставу при eлeктрoнскoм упрaвнoм пoступaњу oбjaвљуje сe нa 
вeб-прeзeнтaциjaмa oргaнa, нa Пoртaлу eУпрaвa и/или нa другoм вeб-пoртaлу. 
Адресу за доставу електронске поште органима државне управе и органима територијалне аутономије додељује Служба Влaдe нaдлeжнa зa прojeктoвaњe, усклaђивaњe, рaзвoj и функциoнисaњe систeмa eлeктрoнскe упрaвe на начин и у роковима утврђеним као у случају доделе aдрeсе eлeктрoнскe пoштe зa приjeм eлeктрoнских пoднeсaкa.
55.4. Потврда о електронској достави
Eлeктрoнски дoкумeнт смaтрa сe личнo прeузeтим кaдa кoрисник oргaну пoтврди приjeм oтвaрaњeм eлeктрoнскe пoврaтницe кoja сe aутoмaтски изрaђуje нaкoн приjeмa дoкумeнтa у Jeдинствeни eлeктрoнски сaндучић. 
Aкo нaкoн eлeктрoнскe дoстaвe, у зaкoнoм прeдвиђeнoм рoку, oргaн ниje дoбиo eлeктрoнску пoврaтницу, дoстaвa eлeктрoнскoг дoкумeнтa ћe сe пoнoвити. 
Eлeктрoнски дoкумeнт и/или пoдaтaк смaтрa сe личнo прeузeтим кaдa oргaн нaпрeдним eлeктрoнским пeчaтoм пoтврди приjeм eлeктрoнскe пoврaтницe. 
Aкo нaкoн пoнoвљeнe eлeктрoнскe дoстaвe, у зaкoнoм прeдвиђeнoм рoку, oргaн ниje дoбиo eлeктрoнску пoврaтницу, aутoмaтски сe изрaђуje oбaвeштeњe o нeуспeлoj eлeктрoнскoj дoстaви. 
Пoтврдa o eлeктрoнскoj дoстaви сaдржи личнo имe и aдрeсу кoрисникa кojи сe oбрaђуjу у сврху пoтврђивaњa идeнтитeтa лицa кoмe je eлeктрoнски дoкумeнт дoстaвљeн, а ови подаци се чувају трајно. 
I. УПРАВНИ СПОР
1. Појам управног спора
У вези са појмом управног спора не постоји јединствено становиште у управној теорији. Међутим, та становишта се могу свести на два основна: појам управног спора у формалном смислу и појам управног спора у материјалном смислу.
Формално становиште полази од организационог појма управног спора и с тим у вези разликујемо више гледишта. Према првом гледишту, управни спор представља такав спор чије је решавање поверено управним судовима. Друго гледиште пак одређује управни спор као нарочити поступак по коме се решавају управни спорови.
У материјалном смислу појам управног спора одређује се, с једне стране, према странкама у спору и, с друге стране, полази од правних правила која су предмет спора. У првом случају спор постоји када се управа појављује као странка у спору, било да га покреће физичко било правно лице против управе. По другом гледишту, постојање управног спора заснива се на разлици између приватног и јавног права и на чињеници да управа углавном примењује прописе јавног права, посебно прописе управног права, а само у мањем обиму прописе приватног права.
У нашем правном систему прихваћена су оба ова појмa управног спора. У формалном смислу може се изнети став да појам управног спора произлази из чињенице да овај спор у Републици Србији решава искључиво Управни суд. У материјалном смислу, управни спор постоји онда када се у спору као једна од две странке у поступку појављује орган државне управе или други државни орган.
У вези са изнетим, потребно је указати на разликовање управног спора према врсти на:
1) објективне и субјективне управне спорове;
2) 
управне спорове о законитости управних аката и спорове пуне јурисдикције; 
3) накнадне и претходне спорове; 
4) 
спорове о материјалном извршењу и о поништају управних аката; 
5) спор пресуђивања и спор без пресуђивања.
2. Надлежност и састав суда 
Управни спор решава Управни суд, који одлучује у већу од три судије, осим ако Законом о управним споровима није изричито другачије одређено. 
У поступку по захтеву за преиспитивање судске одлуке против одлуке Управног суда одлучује Врховни касациони суд, у већу од 
три судије. 
3. Странке у управном спору
Странке у управном спору јесу тужилац, тужени и заинтересовано лице. 
Тужилац у управном спору може да буде физичко, правно или друго лице, ако сматра да му је управним актом повређено неко право или на закону засновани интерес. Државни орган, орган аутономне покрајине и јединице локалне самоуправе, организација, део привредног друштва са овлашћењима у правном промету, насеље, група лица и други који немају својство правног лица могу покренути управни спор ако могу да буду носиоци права и обавеза о којима се решавало у управном поступку. Такође, ако је управним актом повређен закон на штету јавног интереса, управни спор може да покрене надлежни јавни тужилац, односно ако су управним актом повређена имовинска права и интереси Републике Србије, аутономне покрајине или јединице локалне самоуправе, управни спор може да покрене и надлежно јавно правобранилаштво. 
Тужени у управном спору јесте орган чији се управни акт оспорава, односно орган који по захтеву, односно по жалби странке није донео управни акт. 
Заинтересовано лице јесте лице коме би поништај оспореног управног акта непосредно био на штету. 
4. Предмет управног спора
У управном спору суд одлучује о законитости коначних управних аката, осим оних у погледу којих је предвиђена другачија судска заштита. Поред тога, у управном спору суд одлучује и о законитости коначних појединачних аката којима се решава о праву, обавези или на закону заснованом интересу, у погледу којих у одређеном случају законом није предвиђена другачија судска заштита. 
Управни спор може се покренути против управног акта који је донет у другом степену, као и против првостепеног управног акта против кога није дозвољена жалба у управном поступку. Исто тако, управни спор може се покренути и када надлежни орган о захтеву, односно жалби странке није донео управни акт.
У овом спору, предмет може бити и повраћај одузетих ствари и накнада штете која је тужиоцу нанета извршењем акта који се оспорава. 
5. Покретање спора
Управни спор покреће се тужбом, која се подноси у року од 30 дана од дана достављања управног акта странци која је подноси, осим у случајевима када је законом прописан краћи рок. 
Рок од 30 дана од дана достављања управног акта важи и за орган овлашћен за подношење тужбе, ако му је управни акт достављен. У случају када органу овлашћеном за подношење тужбе, односно заинтересованом лицу није достављен управни акт, орган, односно 
заинтересовано лице може поднети тужбу, у року од 60 дана од дана достављања управног акта странци. 
У случају ћутања управе, односно ако другостепени орган, у року од 60 дана од дана пријема жалбе или у законом одређеном краћем року није донео решење по жалби странке против првостепеног решења, а не донесе га ни у даљем року од седам дана по накнадном захтеву странке поднетом другостепеном органу, странка по истеку тог рока има право да поднесе тужбу због недоношења захтеваног акта. Исту ситуацију имамо и ако првостепени орган по захтеву странке није у року предвиђеном законом, којим се уређује општи управни поступак, донео решење против којег није дозвољена жалба, а не донесе га ни у даљем року од седам дана по накнадном захтеву странке, странка по истеку тог рока може поднети тужбу због недоношења захтеваног акта. 
Тужба се предаје надлежном суду непосредно или преко поште, при чему се предаја тужбе у облику електронског документа сматра непосредном предајом суду. Такође, тужба се може изјавити и на записник код суда. Као дан предаје тужбе узима се дан предаје пошти препорученом пошиљком, односно дан изјављивања тужбе на записник суду. 
У случају када је тужба у законском року предата ненадлежном суду или другом органу, па стигне надлежном суду после истека рока за подношење тужбе, сматра се као да је благовремено поднета, под условом да се њено подношење другом суду или другом органу може приписати незнању или очигледној омашци подносиоца. 
 За војна лица која се налазе у Војсци Србије, као и за цивилна лица запослена у Војсци Србије која су на служби у војним јединицама, односно војним установама у местима у којима не постоји редовна пошта, дан предаје тужбе војној јединици или војној установи сматра се као дан предаје суду. 
Садржина тужбе. Тужба мора да садржи име и презиме, адресу и место становања, односно назив и седиште тужиоца, означење управног акта против кога је тужба поднета, разлоге због којих се тужба подноси, предлог у ком правцу и обиму се предлаже поништавање управног акта, као и потпис тужиоца. Она може садржавати и позивање на чињенице на којима тужилац заснива свој захтев из тужбе. 
Уз тужбу се прилаже оригинал или копија акта против кога се тужба подноси, у случају ћутања управе – копија захтева, односно жалбе, копија захтева о накнадном тражењу странке да надлежни орган донесе решење у даљем року од седам дана и доказ о предаји ових поднесака надлежном органу, а ако се тужба подноси преко пуномоћника, уз тужбу се обавезно прилаже и оригинал пуномоћја. 
Такође, уз тужбу се подноси и по један примерак тужбе и прилога уз тужбу, за тужени орган и за свако заинтересовано лице, ако таквих има. 
Одложно дејство тужбе. Тужба, по правилу, не одлаже извршење управног акта против кога је поднета. Међутим, по захтеву тужиоца, суд може одложити извршење коначног управног акта којим је мериторно одлучено у управној ствари, и то до доношења судске одлуке, ако би извршење нанело тужиоцу штету која би се тешко могла надокнадити, а одлагање није противно јавном интересу, нити би се одлагањем нанела већа или ненадокнадива штета противној странци, односно заинтересованом лицу. 
Странка из управног поступка само изузетно може тражити од суда одлагање извршења управног акта и пре подношења тужбе: у случају хитности и када је изјављена жалба која по закону нема одложно дејство, а поступак по жалби није окончан. 
По захтеву за одлагање извршења суд одлучује решењем, најкасније у року од пет дана од дана пријема тог захтева. 
Разлози за покретање управног спора, односно за побијање управног акта тужбом у управном спору због незаконитости односе се на следеће: 
1) 
ако у акту није уопште или није правилно примењен закон, други пропис или општи акт; 
2) ако је акт донео ненадлежни орган; 
3) 
ако у поступку доношења акта није поступљено по правилима поступка; 
4) 
ако је чињенично стање непотпуно или нетачно утврђено или ако је из утврђених чињеница изведен неправилан закључак у погледу чињеничног стања; 
5) 
ако је у акту, који је донет по слободној оцени, орган прекорачио границе законског овлашћења или ако такав акт није донет у складу са циљем у којем је овлашћење дато. 
Тужба се може поднети и ради утврђења да је тужени поновио свој ранији акт који је већ поништен пресудом, као и ради утврђења незаконитости донетог акта који је без правног дејства. 
6. Претходни поступак
Одбацивање тужбе због њене неуредности. У случају када је тужба непотпуна или неразумљива тако да спречава рад суда, судија појединац ће позвати тужиоца да у остављеном року отклони недостатке тужбе и указаће му на последице ако не поступи по захтеву суда. Aко тужилац у том року не отклони недостатке у тужби, судија ће решењем одбацити тужбу као неуредну, осим ако не нађе да је оспорени управни акт ништав. Међутим, ако то пропусти да уради, тужбу ће као неуредну одбацити веће суда.
Одбацивање тужбе из других законских разлога. Поред разлога за одбацивање тужбе због неуредности, Закон о управним споровима утврђује и друге случајеве када судија појединац решењем може одбацити тужбу:
1) 
ако утврди да је тужба поднета неблаговремено или пре времена; 
2) 
ако утврди да акт који се тужбом оспорава не представља акт о чијој законитости се одлучује у управном спору; 
3) 
ако утврди да уз тужбу поднету због ћутања управе нису приложени сви докази;
4) 
ако утврди да се управним актом који се тужбом оспорава не дира очигледно у право тужиоца или у његов на закону засновани интерес; 
5) 
ако утврди да је после подношења тужбе оспорени акт поништен по тужби друге странке; 
6) 
ако утврди да се против управног акта који се тужбом оспорава могла изјавити жалба, а жалба није уопште или није благовремено изјављена, или је жалилац одустао од жалбе у току другостепеног поступка; 
7) 
ако утврди да већ постоји правноснажна судска одлука донета у управном спору о истој ствари. 
И у овим случајевима, ако судија појединац пропусти да одбаци тужбу, то ће учинити веће суда. 
Право на приговор против одбацивања тужбе. Подносилац тужбе има право приговора против решења судије појединца којим је тужба одбачена из напред наведених разлога, у року од осам дана од дана достављања решења.
О приговору одлучује посебно веће судија од троје судија.
У случају када је приговор изјављен по протеку рока од осам дана од дана достављања решења о одбацивању тужбе или када је изјављен од неовлашћеног лица, одбацује се решењем.
Међутим, ако је приговор благовремен и изјављен од овлашћеног лица, о њему се одлучује решењем, после одржане усмене јавне расправе у случају када је подносилац приговора захтевао одржавање расправе. 
У случају када веће одбије приговор, решење о одбацивању тужбе постаје правноснажно, а ако уважи приговор, поништиће решење о одбацивању тужбе, а поступак пред судом ће се наставити. 
Поништење управног акта у претходном поступку. У претходном поступку суд може пресудом поништити акт и без достављања тужбе на одговор, уз позивање туженог да се претходно изјасни, ако нађе да оспорени управни акт садржи такве недостатке у облику и саставним деловима који акт чине очигледно незаконитим.
Удовољавање тужбеном захтеву од стране туженог. У току поступка пред судом тужени може да донесе други акт којим се мења или поништава управни акт против којег је управни спор покренут, односно накнадно донесе првостепени, односно другостепени управни акт у случају ћутања управе. У том случају, тужени је дужан да о донетом управном акту, поред тужиоца, обавести и суд који позива тужиоца да у року од 15 дана од дана пријема позива достави суду писану изјаву о томе да ли је накнадно донетим актом задовољан или остаје при тужби и у ком обиму, односно да ли тужбу проширује и на нови акт. 
Поступак пред судом ће се обуставити решењем ако тужилац благоворемено достави суду изјаву да је задовољан накнaдно донетим првостепеним, односно другостепеним управним актом, а на исти начин ће поступити и ако у прописаном року не дâ изјаву. Али када тужилац дâ изјаву да није задовољан накнадно донетим управним актом и да остаје при тужби, и у ком обиму, односно да тужбу проширује и на нови управни акт, суд ће наставити поступак.
Одговор на тужбу и решавање спора без списа. Суд по један примерак тужбе са прилозима доставља на одговор туженом и заинтересованим лицима, ако их има. У захтеву суд одређује у сваком појединачном случају рок у коме се има доставити одговор туженог, с тим што суд не може да одреди рок дужи од 30 дана од дана достављања тужбе на одговор. У остављеном року тужени је дужан да, уз изјашњење о наводима тужбе, достави суду и све списе који се односе на предмет управног спора. Овај захтев по протеку рока може бити поновљен, а ако тужени и после другог захтева не достави списе предмета у року од осам дана, или ако изјави да их не може доставити, суд може решити спор и без списа, при чему ће сам утврдити чињенично стање на расправи. 
С тим у вези, потребно је нагласити да су, сагласно одредбама Закона о управним споровима, сви државни органи, органи аутономне покрајине и јединица локалне самоуправе и други носиоци јавних овлашћења, односно органи јавне власти дужни да доставе исправе којима располажу у року који суд одреди. Такође, дужни су да означе које исправе, односно делови исправа представљају тајну у складу са посебним законом, тако да странке у њих не смеју имати увид. У односу на ову обавезу органа јавне власти, након недостављања тражених исправа и након поновљеног захтева суда у остављеном року, суд може руководиоца тог органа позвати да пружи обавештење о разлозима пропуштања поступања по налогу суда. 
Одустанак тужиоца од тужбе. Тужилац може одустати од тужбе све до доношења одлуке и у том случају судија појединац или веће суда решењем обуставља поступак. 
7. Утврђивање чињеница
У управном спору суд решава на основу утврђених чињеница на одржаној усменој јавној расправи, а без одржавања усмене расправе само ако је предмет спора такав да очигледно не изискује непосредно саслушање странака и посебно утврђивање чињеничног стања, или ако странке на то изричито пристану, при чему је дужан да посебно наведе разлоге због којих није одржао усмену расправу. 
Разлози због којих је суд обавезан да одржи јавну расправу односе се на:
1. сложеност предметног спора; 
2. боље разјашњење стања ствари; 
3. 
када су у управном поступку учествовале две странке или више њих са супротним интересима;
4. 
када суд утврђује чињенично стање ради решавања у пуној јурисдикцији.
Јавна расправа је јавна, а може бити искључена, за целу расправу или за одређени део расправе, ако то захтевају разлози заштите интереса националне безбедности, јавног реда и морала, као и ради заштите интереса малолетника или приватности учесника у поступку, о чему суд одлучује решењем које мора бити образложено и јавно објављено. 
Председник већа заказује јавну расправу и њом руководи. Изостанак уредно позване странке са усмене расправе не одлаже њено одржавање. На расправи реч прво добија члан већа који је известилац. Он излаже стање и суштину спора, не дајући своје мишљење, након чега се даје реч тужиоцу, па заступнику туженог и заинтересованим лицима, водећи рачуна да се њихове изјаве односе само на спорна питања и околности од значаја за решење ствари. О јавној расправи води се записник.
8. Судске одлуке
У управном спору суд је овлашћен да доноси две врсте одлука: решења и пресуде. Правило је да се решењем немериторно окончава управни спор, односно без одлуке о законитости тужбом оспореног управног акта, односно да се пресудом мериторно окончава управни спор, изрицањем оцене о законитости тужбом оспореног управног акта. Пресудоом се заправо решава управни спор и тужба уважава или одбија као неоснована. Суд доноси пресуду већином гласова. Већање и гласање врши се без присуства странака, о чему се води посебан записник.
Законитост оспореног управног акта суд испитује у границама захтева из тужбе, али притом није везан разлозима тужбе. На ништавост управног акта суд пази по службеној дужности. При томе, разликујемо пресуде донете у спору ограничене јурисдикције, пресуде донете у спору пуне јурисдикције и пресуде донете у спору због ћутања управе.
Пресудом донетом у спору ограничене јурисдикције суд поништава оспорени управни акт у целини или делимично и враћа предмет надлежном органу на поновно одлучивање, осим ако у тој ствари нови акт није потребан.
Пресудом донетом у спору пуне јурисдикције суд решава управну ствар, ако природа ствари то дозвољава и ако утврђено чињенично стање пружа поуздан основ за то. Таква пресуда у свему замењује поништени акт. Спор пуне јурисдикције је искључен само када је предмет управног спора управни акт донет по дискреционој оцени. 
Пресудом донетом у спору због ћутања управе, када нађе да су разлози за изјављивање тужбе оправдани, суд ће уважити тужбу и наложити да надлежни орган донесе решење. Ако суд располаже потребним чињеницама, а природа ствари то дозвољава, он може својом пресудом непосредно решити управну ствар. 
По завршеној расправи, суд доноси и објављује пресуду одмах, изузев у сложеним случајевима када то чини најкасније у року од петнаест дана од дана закључења расправе. 
Пресуда садржи означење суда, име и презиме председника већа, чланова већа и записничара, означење странака и њихових заступника, предмет спора, дан кад је пресуда донета и објављена, диспозитив, образложење и поуку о правном средству. Изворник пресуде потписују председник већа и записничар, а издаје се странкама у овереном препису. 
9. Ванредна правна средства
Правним средства у управном спору остварује се судска контрола одлука – пресуда и решења донетих у управном спору.
Имајући у виду да Закон о управним споровима не познаје жалбу као правно средство, ова контролна функција остварује се ванредним правним средствима, и то: захтевом за преиспитивање судске одлуке и понављањем поступка.
Захтев за преиспитивање судске одлуке странка или надлежни јавни тужилац подноси Врховном касационом суду против правноснажне одлуке Управног суда. Ово ванредно правно средство се може поднети: када је то законом предвиђено, у случајевима када је суд одлучивао у пуној јурисдикцији и у стварима у којима је у управном поступку била искључена жалба. Такође, може се поднети због повреде закона, другог прописа или општег акта или повреде правила поступка која је могла бити од утицаја на решење ствари. 
Захтев за преиспитивање судске одлуке се предаје Врховном касационом суду, у року од 30 дана од дана достављања странци, односно надлежном јавном тужиоцу одлуке суда против које се захтев подноси. 
У захтеву се означава судска одлука чије се преиспитивање предлаже, подносилац захтева, као и разлози и обим у коме се предлаже преиспитивање. 
Недозвољен или неблаговремен захтев или захтев који је поднело неовлашћено лице Врховни касациони суд ће одбацити решењем, а ако је захтев уредан – доставиће га противној странци из управног спора, која може, у року који суд одреди, поднети одговор на захтев. 
Врховни касациони суд решава о захтеву за преиспитивање судске одлуке, односно без одржавања усмене расправе, а побијану одлуку испитује само у границама захтева. Затим пресудом одбија или уважава захтев као основан. У овом другом случају, Врховни касациони суд може укинути или преиначити судску одлуку против које је поднет захтев, при чему када укине судску одлуку, предмет враћа суду чија је одлука укинута, а тај суд је дужан да изведе све процесне радње и да расправи питања на која му је указао надлежни суд. 
Понављање поступка по тужби странке могуће је из законом прописаних разлога, и то:
1) 
ако странка сазна за нове чињенице, или нађе или стекне могућност да употреби нове доказе на основу којих би спор био повољније решен за њу да су те чињенице, односно докази, били изнети или употребљени у ранијем судском поступку; 
2) 
ако је до судске одлуке дошло услед кривичног дела судије или запосленог у суду, или је одлука издејствована преварном радњом заступника или пуномоћника странке, његовог противника или противниковог заступника или пуномоћника, а таква радња представља кривично дело; 
3) 
ако је судска одлука заснована на пресуди донетој у казненој или грађанској ствари, а та пресуда је касније укинута другом правноснажном судском одлуком; 
4) 
ако је исправа на којој се заснива судска одлука лажна или лажно преиначена, или ако је сведок, вештак или странка, приликом саслушања пред судом дала лажан исказ, а одлука суда се заснива на том исказу; 
5) 
ако странка нађе или стекне могућност да употреби ранију судску одлуку донету у истом управном спору; 
6) 
ако заинтересованом лицу није омогућено да учествује у управном спору; 
7) 
ако став из накнадно донете одлуке Европског суда за људска права у истој ствари може да буде од утицаја на законитост правноснажно окончаног судског поступка. 
У односу на првих пет наведених разлога, понављање поступка ће се дозволити само ако странка без своје кривице није била у стању да те околности изнесе у ранијем поступку. 
Рок за тражење понављања поступка је најкасније 30 дана од дана кад је странка сазнала за разлог понављања, осим у случају ако став из накнадно донете одлуке Европског суда за људска права у истој ствари може да буде од утицаја на законитост правноснажно окончаног судског поступка, када се може тражити у року од шест месеци од дана објављивања одлуке Европског суда за људска права у „Службеном гласнику Републике Србије“. 
За разлику од наведених субјективних рокова, објективни рок је пет година од правноснажности судске одлуке, по чијем протеку се понављање поступка не може тражити. 
О тужби за понављање поступка решава суд који је донео одлуку на коју се односи разлог за понављање поступка. У тужби за понављање поступка мора се нарочито навести: судска одлука донета у поступку чије се понављање тражи; законски разлог понављања и докази, односно околности које чине вероватним постојање тог основа; околности из којих произлази да је тужба поднета у законском року и чиме се то доказује и у ком правцу и у ком обиму се предлаже измена судске одлуке донете у поступку чије се понављање тражи. 
По поднетом предлогу за понављање поступка суд најпре испитује да ли је благовремен и изјављен од овлашћеног лица, па тек када утврди да не постоје разлози за одбацивање предлога, најпре доставља предлог супротној страни, а затим одлучује о дозволи понављања поступка и ако нађе да има законског основа за понављање поступка, поновиће се оне процесне радње на које утичу разлози понављања. 
После поновљеног поступка суд доноси пресуду којом се може оставити на снази, укинути или преиначити раније донета пресуда.
Против одлука суда у вези са понављањем поступка може се поднети захтев за преиспитивање судске одлуке.
10. Извршење пресуде
Пресуда се може извршити тек када постане правноснажна. 
У случају када суд поништи акт против кога је био покренут управни спор, предмет се враћа у стање поновног решавања по жалби, односно стање поновног решавања по захтеву странке у првостепеном поступку, ако је жалба била законом искључена (стање пре него што је поништени акт донет). Ако према природи ствари у којој је настао управни спор треба уместо поништеног управног акта донети други, надлежни орган је дужан да тај акт донесе без одлагања, а најкасније у року од 30 дана од дана достављања пресуде, при чему је надлежни орган везан правним схватањем суда, као и примедбама суда у погледу поступка. 
Међутим, ако надлежни орган после поништења управног акта донесе управни акт противно правном схватању суда или противно 
примедбама суда у погледу поступка, па тужилац поднесе нову тужбу, суд ће поништити оспорени акт и сам решити управну ствар пресудом, осим ако то није могуће због природе те ствари или је иначе пуна јурисдикција законом искључена. 
Такође, ако надлежни орган после поништења управног акта не донесе одмах, а најкасније у року од 30 дана, нови управни акт или акт о извршењу пресуде донете на основу пресуде донете у спору пуне јурисдикције, странка може посебним поднеском да тражи доношење таквог акта. Надлежни орган је дужан да тај управни акт донесе у року од седам дана од тражења странке, а ако не поступи на тај начин, странка може посебним поднеском да захтева од суда који је донео пресуду доношење таквог акта. У том случају судско решење ће се доставити органу надлежном за извршење, који је дужан да га изврши без одлагања.
Због штете настале неизвршењем, односно неблаговременим извршењем пресуде донете у управном спору, тужилац има право на накнаду која се остварује у спору пред надлежним судом, у складу са законом. 

Извори
1. Устав Републике Србије („Службени гласник РС“, број 98/06)
2. Закон о општем управном поступку („Службени глсник РС“, број 18/16 и 95/18 – аутентично тумачење)
3. Закон о управним споровима („Службени глсник РС“, број 111/09)
4. Зaкoн о електронској управи („Службени гласник РС“, број 27/18)
5. Зaкoн o eлeктрoнскoм дoкумeнту, eлeктрoнскoj идeнтификaциjи и услугaмa oд пoвeрeњa eлeктрoнскoм пoслoвaњу („Службени гласник РС“, број 94/17)
6. Закона о државној управи („Службени гласник РС“, бр. 79/05, 101/07, 95/10, 99/14, 30/18 – др. закон и 47/18)
7. Закон о локалној самоуправи („Службени гласник РС“, број 129/07, 83/14 – др. закон, 101/16 – др. закон и 47/18)
8. Закон о решавању сукоба закона са прописима других земаља („Службени лист СФРЈ“, бр. 43/82 и 72/82, „Службени лист СРЈ“, број 46/96 и „Службени гласник РС“, број 46/06)
9. Закон о службеној употреби језика и писама („Службени гласник РС“, бр. 45/91, 53/93, 67/93, 48/94, 101/05 – др. закон, 20/10, 47/18 и 48/18 – исправка)
10. Правилник о начину на који органи врше увид, прибављају, обрађују и уступају, односно достављају податке о чињеницама о којима се води службена евиденција из регистара у електронском облику, а који су неопходни за одлучивање у управном поступку („Службени гласник РС“, број 57/19)

КАНЦЕЛАРИЈСКО ПОСЛОВАЊЕ

1. Појам канцеларијског пословања
Канцеларијско пословање је део административног пословања које се, пре свега, односи на руковање списима (документима). Речи канцеларијско пословање воде порекло из латинског језика cancelli (ограда, преграда, граница) и moderor (управљати, уредити према чему).
Оно обухвата разноврсне административне послове који захтевају добру организацију и стручност у њиховом извршавању, јер су неопходна претпоставка која омогућава уредно обављање како основних, тако и споредних послова органа и организација у систему јавне власти, али и других субјеката који их у свом раду примењују. С тим у вези, може се изнети оцена да је канцеларијско пословање најважнија помоћна делатност у њиховом раду.
За ове послове везана су три елемента: кадровски (запослени са одговарајућим стеченим квалификацијама), стварни (обезбеђени просторни услови, техничка опрема, писани, штампани и други тзв. канцеларијски материјал и сл.) и организациони (уређена унутрашња организација и веза са екстерном организационом структуром, дефинисани процеси рада, права и обавезе учесника у том процесу и друго).
Сам појам канцеларијско пословање нема јединствено значење, а с обзиром на разноврсност канцеларијских послова, може се посматрати у ужем и ширем смислу. 
Канцеларијско пословање у најширем смислу обухвата све радне операције које настају у току остваривања задатака државних и других органа и организација. Прецизније речено, то су све оне радње и радне методе помоћу којих администрација остварује своје задатке, све манипулативне техничке и интелектуалне активности у оквиру административног радног процеса, које обухватају: манипулацију актима, организацију рада у вези са решавањем, преписивањем и 
потписивањем аката; примену прописа о таксама; обављање службених радњи ван службених просторија; организовање рада са странкама; начин коришћења помоћних техничких средстава (телефона, канцеларијских машина) и опремање и рационално коришћење службених просторија и савремених канцелариских средстава.
У ужем смислу, канцеларијско пословање обухвата само пословање са актима, тј. оне послове који се односе на канцеларијско-технички рад у вези са примањем, прегледањем, распоређивањем, евидентирањем (уписивањем) и достављањем предмета у рад, отпремањем решених предмета, развођењем решених предмета, архивирањем и чувањем списа.
2. Значај и улога канцеларијског пословања
У процесу остваривања задатака сваке организационе целине, а посебно функција државних и других органа и организација, канцеларијско пословање има значајну улогу. Његов основни задатак јесте да омогући минимум правила за ефикасно и уредно пословање органа, односно да обезбеди процес планирања, координације, праћења и контроле стручних радњи у поступку обраде предмета и документације, неопходних за законитост и правилност поступака које ти органи воде.
У том смислу, канцеларијско пословање засновано је на одређеним начелима, и то:
– Начело тачности. Органи морају деловати на основу правилно и потпуно утврђених чињеница и околности, како би се одезбедила законитост и правилност поступака и донетих одлука. Ово начело, које је пре свега процесноправне и материјалноправне природе, обезбеђује се и правилном применом правила канцеларијског пословања (нпр. вођење евиденције о актима и предметима, пријем и отпремање поште, развођење предмета и друго).
– Начело експедитивности. Органи који воде поступак, односно решавају у управним стварима, дужни су да обезбеде успешно и квалитетно остваривање и заштиту права и правних интереса физичких лица, правних лица или других који могу имати својство странке. Овакво поступање обезбеђује се, између осталог, експедитивним (благовременим, правовременим) остваривањем свих елемената 
канцеларијског пословања. У супротном, настају последице које могу имати негативне процесне радње према органу, као у случају тзв. ћутања администрације.
– Начело једноставности и прегледности. Послови администрације морају се обављати једноставно и прегледно. Стога процес рада у канцеларијском пословању мора имати логични след ствари разумљив сваком учеснику у том процесу.
– Начело једнообразности. Послови канцеларијског пословања морају се обављати по утврђеним и прописаним правилима која морају бити позната свим учесницима. Правилима се на јединствен начин утврђују сви потребни облици и радње, њихов распоред, права и овлашћења, дужности и одговорности учесника и други потребни елементи за утврђивање правно релевантних чињеница на основу којих се решава о правима, правним интересима и обавезама странака.
– Начело економичности. Поступак се мора водити без одуговлачења и са што мање трошкова за странку и друге учеснике у поступку. Када се ова правила примењују у канцеларијском пословању, морају се спровести у свим његовим елементима, јер се само на тај начин остварују очекивани резултати у раду.
– Начело рационалности. Ово начело подразумева методе рада које обезбеђују да се канцеларијско пословање одвија са што већом уштедом у времену и материјалу, што се остварује применом стандардних елемената, као што су: коришћење савремених средстава комуникације, модела стандардних образаца и слично.
3. Прописи којима је регулисано канцеларијско пословање органа државне управе
3.1. Историјат нормативног уређења канцеларијског 
пословања у Србији
Историјски посматрано, први пропис донет на овим просторима који је уређивао начин поступања са актима био је Пословник опште управне власти из 1931. године Краљевине Југославије.
Након успостављања Федеративне Народне Републике Југославије, „начин вођења деловодног протокола“ дефинисан је Упутством о увођењу једнообразног деловодника за послове опште администрације из 1950. године, а већ 1955. године усвојен је елаборат „Организација канцеларијског пословања у државној администрацији“, који је послужио припреми нових прописа у овој области – Уредбе о канцеларијском пословању и Упутства за извршење Уредбе о канцеларијском пословању из 1957. године и Упутства о вођењу евиденције у управном поступку из 1967. године. 
У периоду од 1970. године надлежност за доношење прописа о канцеларијском пословању пренета je на републички ниво, у коме су у тадашњој Социјалистичкој Републици Србији донети Уредба о канцеларијском пословању органа управе, Упутство о спровођењу канцеларијског пословања, Упутство о начину вођења и коришћења архивске књиге и Упутство о поступку одабирања архивске грађе и излучивања безвредног регистратурског материјала и о начину примопредаје грађе између органа управе и надлежних архива.
3.2. Важећи правни извори канцеларијског пословања
Највиши правни извор који садржи одредбе о канцеларијском пословању у органима државне управе је Закон о државној управи, који под канцеларијским пословањем обухвата евидентирање, чување, разврставање и архивирање материјала који је примљен у раду органа државне управе или који настане у раду органа државне управе и сва друга питања у вези с пословањем органа државне управе. С тим у вези, потребно је имати у виду да се одредбе овог закона о канцеларијском пословању примењују и на службе Народне скупштине, председника Републике и Владе, као и да се сходно примењују на све имаоце јавних овлашћења кад врше поверене послове државне управе, као и на органе аутономних покрајина, општина, градова и града Београда у њиховом делокругу.
Остали прописи који уређују ову област у органима државне управе су ниже правне снаге – уредбе и упутства, и то: 
1) 
Уредба о канцеларијском пословању органа државне управе, којом се уређује канцеларијско пословање министарстава и посебних организација (органи државне управе);
2) 
Уредба о електронском канцеларијском пословању, којом се уређује поступање са електронским документима у канцеларијском пословању органа државне управе;
3) 
Уредба о категоријама регистратурског материјала с роковима чувања, којом се утврђују категорије регистратурског материјала који је настао у раду министарстава и посебних организација (органи државне управе) и утврђују се рокови за чување тог материјала;
4) 
Упутство о канцеларијском пословању органа државне управе, којим се ближе утврђују правила канцеларијског пословања министарстава и посебних организација, служби Народне скупштине, председника Републике, Владе, као и органа општина, градова, града Београда и аутономних покрајина кад врше поверене послове државне управе из оквира права и дужности Републике и предузећа и других организација кад врше јавна овлашћења. Саставни део овог упутства је јединствена класификација предмета по материји;
5) 
Упутство о електронском канцеларијском пословању органа државне управе, којим се уређују услови које морају да испуњавају информациони систем и електронска документа са којима се поступа у информационом систему.
Из аспекта канцеларијског пословања посебно су значајне и одредбе Закона о културним добрима, које се односе на врсте добара и добра која уживају претходну заштиту (регистратурски материјал и архивска грађа), као и права, обавезе и одговорености сопственика и носиоца права у погледу коришћења, управљања и располагања културним добрима и добрима која уживају претходну заштиту.
Такође, овде је потребно указати на прописе који уређују посебно канцеларијско пословање: у судовима – Судски пословник, јавним тужилаштвима – Правилник о управи у јавним тужилаштвима, установама за извршење кривичних санкција – Упутство о врстама евиденције и начину вођења евиденције осуђених и притворених лица, и тако даље.
4. Основни појмови канцеларијског пословања
Основни појмови у канцеларијском пословању су:
1) 
Поднесак – сваки захтев, образац који се користи за аутоматску обраду података, предлог, пријава, молба, жалба, приговор и друго саопштење којим се грађани, правна лица и друге странке обраћају органима државне управе;
2) 
Акт – сваки писани састав којим се покреће, допуњује, мења, прекида или завршава нека службена радња органа државне управе; 
3) 
Прилог – писани састав (документ, табела, графикон, цртеж и сл.) или физички предмет који се прилаже уз акт ради допуњавања, објашњења или доказивања садржине аката;
4) 
Предмет – скуп свих поднесака, аката и прилога који се односе на исто питање или задатак и као такви чине јединствену целину; 
5) 
Досије – скуп више предмета који се односе на исту материју или на исто правно или физичко лице; 
6) 
Фасцикла – скуп више предмета или досијеа који се после завршеног поступка чувају сређени у истом омоту (кутија и слично); 
7) 
Регистратурски материјал – предмети и акти, фотографски и фонографски снимци и на други начин састављени записи и документи, књиге и картотеке о евидентирању тих списа, записа и докумената, као и микрофилмови о њима примљени и настали у раду органа државне управе; 
8) 
Архивска грађа – писани, цртани, штампани, фотографски, филмовани, фонографски и на други начин забележени изворни и репродуковани документарни материјал од посебног значаја за историју, културу и друге потребе, који је настао у раду органа државне управе, предузећа и организација у вршењу јавних овлашћења без обзира на то када је настао;
9) 
Пријемна канцеларија – организациона јединица у којој се обављају следећи послови: информисање и пружање стручне помоћи странкама за састављање поднесака; непосредни пријем поднеска од странака; основно обавештавање странака о стању решавања њихових захтева и других поднесака као и решавају одређени предмети; 
10) 
Писарница – организациона јединица у којој се обављају следећи послови: примање поднесака од странака, пријем, отварање, прегледање и распоређивање поште; евидентирање предмета; здруживање аката; достављање предмета и аката унутрашњим организационим јединицама; отпремање поште; чување предмета у роковнику; развођење предмета као и њихово архивирање (чување); 
11) 
Архива – саставни део писарнице или посебна организациона јединица са истим или сличним условима за рад у којој се чувају завршени (архивирани) предмети, евиденције о предметима, као и остали регистратурски материјал до предаје надлежном архиву или до његовог уништења.
5. Примање поште
5.1. Непосредно примање поднесака
Пошта (акти, пакети, новчана писма, телеграми и др.) прима се у пријемној канцеларији или одређеном месту у писарници, односно на другом одређеном месту које одреди функционер у органу државне управе у коме се предмет решава.
Пошта се прима у време утврђено прописом, односно општим актима о распореду радног времена. Начин пријема поште ван радног времена утврђује сам орган државне управе, према месним приликама и потребама.
У канцеларији у којој се примају странке неопходно је обезбедити техничка и друга средства којима се грађанима омогућава да брже обаве послове, а нарочито да саопште усмену представку, жалбу или други одговарајући поднесак. На видном месту просторије неопходно је да буду истакнути обрасци за поједине врсте поднесака са детаљним упутствима о начину њиховог састављања. Просторија мора бити посебно означена са упутством за које органе државне управе поједина службена лица примају поднеске и друге акте.
Ако акт (поднесак) приликом непосредне предаје садржи који формални недостатак (није потписан, није оверен печатом, нема прилога наведених у тексту, нема адреса примаоца, пошиљаоца и сл.), радник одређен за пријем поште указаће странки на те недостатке и објасниће како да се они отклоне. Ако странка и поред упозорења захтева да се акт прими, радник ће га примити, с тим што ће на њему сачинити службену забелешку о упозорењу.
Ако орган државне управе коме се предаје акт није надлежан за његов пријем, странку треба упозорити на то и упутити је надлежном органу државне управе. Међутим, ако странка и поред упозорења захтева да се њен акт прими, поступиће се на на исти начин као и у случају када акт садржи формални недостатак.
5.2. Потврда о пријему поднеска
На захтев странке која лично предаје акт издаје се потврда о пријему. Потврда се издаје на отиску пријемног штамбиља у који се уноси датум предаје, број под којим је евидентиран акт, евентуални прилози и вредност таксе.
За поднеске по којима се решава у управном поступку који су непосредно предати органу државне управе надлежном за пријем поднеска или су му усмено саопштени на записник обавезно се издаје потврда о пријему поднеска, која садржи податке који се односе на:
1) датум пријема поднеска;
2) 
рок у коме је орган надлежан за решавање дужан да донесе одлуку;
3) 
правно средство које странка може да употреби ако јој није у прописаном року достављена одлука по захтеву;
4) орган којем се предаје правно средство и висина таксе;
5) 
орган којем се изјављује правно средство и орган код ког се правно средство може изјавити усмено на записник.
Рокове решавања предмета у органу утврђује функционер који руководи органом, у складу са законом.
Потврду о пријему поднеска потписује службено лице које је примило поднесак.
5.3. Пријем поште од другог органа државне управе
Пријем поште од другог органа државне управе која се доставља преко достављача (курира) потврђује се стављањем датума и читког потписа овлашћеног лица у доставној књизи, на доставници, повратници или копији акта чији се оригинал прима. Поред датума и потписа, ставља се и печат органа државне управе који пошту прима, осим у доставној књизи.
Поред ових података убележава се још и време пријема (час и минут) у свим случајевима кад је то прописом предвиђено. Овај податак треба прибележити на примљеном акту, односно на коверту, ако радник који прима пошту није овлашћен да отвара коверат.
Пријем од другог органа државне управе поште која садржи тајни податак врши се преко курира и обавља се у посебној просторији коју одреди руководилац органа државне управе који прима ту пошту. Пријем се потврђује потписом на потврди, односно у доставној књизи и уписивањем датума и времена пријема. 
Потврда пријема тајног податка врши се на Обрасцу потврде о пријему тајног податка, који је одштампан уз Уредбу о посебним мерама физичко-техничке заштите тајних података. 
Примопредаја тајног податка врши се у посебној просторији коју одреди руководилац органа коме се тајни податак доставља на коришћење. Корисник тајног податка потврђује пријем тог податка потписом на потврди, односно у доставној књизи и уписивањем датума и времена пријема. 
Пријем поште од другог органа државне управе која се односи на преговарачке позиције Републике Србије, које се израђују за потребе вођења преговора о приступању Европској унији, и са њом повезани акти и предмети, који настају у процесу преговора о приступању Републике Србије Европској унији, и означени су ознаком „рестриктивно/лимите“ врши се преко курира. Пријем се обавља у посебној просторији коју одреди руководилац органа државне управе који прима ту пошту, а потврђује се потписом у доставној књизи и уписивањем датума и времена пријема.
5.4. Пријем поште преко поштанске службе
Пријем поште преко поштанске службе и подизање поште из поштанског прегратка врши се по прописима поштанске службе.
Приликом пријема, односно подизања поште из поштанског прегратка, радник писарнице не сме подићи пошиљку на којој је означена вредност или је у питању препоручена пошиљка која је оштећена. У таквом случају радник писарнице мора захтевати од одговорног радника поште да се стање и садржина пошиљке комисијски утврди и да преда пошти поднесак у вези са накнадом штете, а након чега преузима пошиљку са записником о комисијском налазу.
6. Отварање и прегледање поште
Приспеле пошиљке које су адресиране на друге органе, организације или лица писарница не отвара већ их на најпогоднији начин шаље адресату или враћа пошти. 
Обичну или препоручену пошту, примљену у затвореним ковертима, отвара овлашћени радник писарнице. Новчана писма и друге вредносне пошиљке отвара овлашћени радник одговоран за материјално-финансијско пословање или овлашћени радник писарнице. Пошиљке примљене у вези са лицитацијом, конкурсом за радове и слично не отварају се, већ се само на коверту ставља датум, час и минут пријема. Ове пошиљке отвара одређена комисија, ако није друкчије прописано. Одговорни радник органа државне управе дужан је да претходно упозори писарницу на пошиљку у вези са лицитацијом, конкурсом за радове и слично која се очекује и која се не сме отварати.
Пошта примљена за одређено лице запослено у органу државне управе уручује се неотворена адресату преко књиге примљене поште на личност. Ако пошиљка ове врсте представља службени акт упућен органу државне управе, прималац је дужан да најдаље у року од 24 часа по пријему акт врати писарници ради евидентирања.
Приликом отварања коверата треба пазити да се не оштети њихова садржина, да се прилози разних аката не помешају и слично. Нарочито треба проверити да ли се ознаке и бројеви написани на коверти слажу са ознакама и бројевима примљеног акта. Ако неки од аката назначени на коверти недостаје, или су примљени прилози без пропратног акта и обрнуто, или се не види ко је пошиљалац, утврдиће се то службеном забелешком уз коју ће се приложити коверат. У оваквим случајевима писарница је дужна да о томе обавести пошиљаоца, ако је то могуће.
Уз примљени акт прилаже се и коверат, поготову кад датум предаје пошти може бити важан за рачунање рокова (рок за жалбу, рок за учешће на конкурсу итд.) или кад се из поднеска не може утврдити место одакле је послат или се не може утврдити име подносиоца, а ови подаци су означени на коверти.
Ако је у једном коверту приспело више аката уз које би коверат требало приложити, он ће се приложити само уз један акт, с тим што ће се на осталим актима уписати број под којим је евидентиран акт уз који је приложен коверат, затим датум предаје пошти, ако су приспели препорученом поштом, као и други подаци који су означени на коверту.
Ако су на коверти препорука или омоти пакета и других пошиљки примљени оштећени, а постоји сумња о неовлашћеном отварању, пре отварања треба о томе сачинити, у присуству још два радника, записник у коме ће се констатовати врста и обим оштећења и да ли нешто недостаје у приспелој пошиљци. 
Недостатке и неправилности утврђене приликом отварања пошиљке треба констатовати кратком забелешком која се уписује непосредно уз отисак пријемног штамбиља (на пример: „примљено без прилога“, „непотписано“ и слично).
Ако се у коверту нађе акт адресиран на неки други орган државне управе или лице, на њему ће се уписати забелешка „погрешно достављен“, а затим ће писарница на најпогоднији начин акт послати ономе коме је упућен. Овакви акти се не воде у евиденцији примљених аката.
Приликом отварања поште може да се утврди да је уз акт приложен новац или нека друга вредност, у ком случају се на примљеном акту кратком забелешком констатује примљени новчани износ, односно врста вредности. Новац се истог дана уплаћује на одговарајући рачун прихода од административних такси или други одговарајући рачун, а признаницу о уплати треба приложити осталим актима. Приложене друге вредности (чек, меница, племенити метали и сл.) одмах се депонују у служби за материјално-финансијско пословање органа државне управе и писмено странка извештава о поступљеном.
У случају када је уз акт приложена доставница, треба на њој потврдити пријем датумом, потписом и печатом и одмах је вратити пошиљаоцу.
7. Поступак са актима и предметима који садрже 
тајне податке и ознаку степена тајности
Пошиљке на којима је означено да представљају тајне податке означене степенима тајности („ДРЖАВНА ТАЈНА“, „СТРОГО ПОВЕРЉИВО“, „ПОВЕРЉИВО“ и „ИНТЕРНО“) отвара функционер који руководи органом државне управе, руководилац корисника органа државне управе или запослени који буде за то одређен, а који има 
сертификат за приступ тајним подацима најмање оног степена тајности податка који се доставља.
Пошиљке на којима је стављена ознака „рестриктивно/лимите“ отвара функционер који руководи органом државне управе, руководилац корисника органа државне управе или запослени који буде за то одређен. Ову пошту писарница уручује лицу које је овлашћено за њено отварање преко књиге примљене поште за место, и то неотворену.
У органу државне управе где постоји служба дежурства, хитну пошту примљену ван редовног радног времена отвара дежурни радник, а ако су у питању акти који представљају тајни податак, отвориће само запослени који има сертификат за приступ тајним подацима одговарајућег степена тајности.
Руководилац органа државне управе успоставља и води ажурну евиденцију о тајним подацима који су достављени другим корисницима изван органа државне управе. 
Такође, орган државне управе који архивира тајне податке означене степеном тајности „ДРЖАВНА ТАЈНА“ или „СТРОГО ПОВЕРЉИВО“ води евиденцију остварених увида након архивирања документа која садржи: кратак садржај предмета; број, датум, степен тајности и број примерака документа који садржи тајни податак; име и презиме лица које се упознало са тајним податком, као и број његовог сертификата за приступ тајним подацима; разлог увида; датум и време када је увид остварен; потпис лица које се упознало са тајним податком.
8. Поступак са актима који подлежу таксирању
Радник који прима пошту непосредно, односно прегледа пошту примљену преко поштанске службе, дужан је да води рачуна о томе који акти и радње код органа државне управе подлежу таксирању, колика је висина таксе предвиђена за поједине врсте аката и исправа и у којим случајевима постоји законски основ за ослобађање од плаћања таксе и тако даље.
У погледу нетаксираних или недовољно таксираних аката и њихових прилога, као и у погледу поступања са актима и њиховим прилозима на којима се утврде неисправности у таксирању, лепљењу или поништавању таксених марака, треба поступити по важећим прописима о административним таксама.
Ако се приликом прегледања поште примљене преко поштанске службе утврди да поднесак није таксиран или да је недовољно таксиран, радник писарнице ће обавестити странку да достави одговарајућу вредност таксе и таксу за опомену, а поднесак, односно предмет, доставиће у рад одговарајућој организационој јединици.
Ако је поднесак ослобођен плаћања таксе, радник писарнице ће то констатовати кратком забелешком, уз навођење одговарајућег прописа о ослобођењу.
9. Пријемни штамбиљ
Радник који отвара и прегледа примљену пошту, по завршеном прегледу, ставља отисак пријемног штамбиља на сваки примљени акт који ће бити уписан у основну евиденцију или у друге књиге евиденције.
Отисак пријемног штамбиља ставља се, по правилу, у горњи десни угао прве стране акта, а ако ту нема довољно места, отисак пријемног штамбиља треба ставити на празно место прве стране, водећи рачуна да текст акта остане потпуно читљив. У случају када ни ту нема довољно места, отисак пријемног штамбиља треба ставити на полеђини акта у горњем левом углу или на другом месту. На крају, ако су стране акта у целини попуњене текстом, отисак пријемног штамбиља треба ставити на лист чисте хартије који се прилаже уз акт.
Пријемни штамбиљ се ставља десно испод текста последњег акта писаног у продужетку, ако је текст примљеног акта писан у продужетку неког ранијег акта. 
У отисак пријемног штамбиља органа управе уписују се следећи подаци:
1) 
у рубрику „Писарница“ – назив органа управе у чијем се саставу налази писарница;
2) у рубрику „Примљено“ – датум кад је акт примљен;
3) у рубрику „Орган“ – ознака органа државне управе;
4) 
у рубрику „Организациона јединица“ – ознака унутрашње организационе јединице;
5) 
у рубрику „Број“ – класификациони знак и број из бројчаног картона односно класификациони знак и редни број из скраћеног деловодника;
6) у рубрику „Прилог“ – укупан број примљених прилога; и
7) 
у рубрику „Вредности“ – укупан износ таксених марака, односно новчани износ административне таксе.
Остале ознаке на актима (на пример: везе бројева и сл.) бележе се поред отиска пријемног штамбиља.
10. Распоређивање поште и класификација предмета 
по материји
Примљену пошту распоређује, по правилу, радник писарнице који је отвара и прегледа. 
Разврставање предмета (аката) врши се: 
(1) по садржини материје која се у предмету обрађује и
(2) 
по органима државне управе и њиховим организационим јединицама.
При разврставању се најпре утврђује главна група, затим одговарајућа група и подгрупа, а ако је то потребно, врши се и даље интерно садржинско рашчлањавање.
Предмети и акти класификују се по материји у десет главних група (од 0 до 9) и то:
0 – 
државно уређење, организација и рад државних органа и статистика;
1 – рад и радни односи и социјално осигурање;
2 – лична стања грађана, државна и јавна безбедност;
3 – привреда;
4 – финансије;
5 – здравље и социјална заштита;
6 – просвета, наука, култура;
7 – судство, тужилаштво и правобранилаштво;
8 – војни предмети – народна одбрана;
9 – предмети који не спадају у групе од 0 до 8.
У оквиру ове поделе врши се по децималном систему даље рашчлањавање главних група на групе (двоцифрени знаци) и на подгрупе (троцифрени знаци), с обзиром на сродност и обим појединих делатности, односно задатака и послова обухваћених главним групама.
Предмет (акт) у коме се обрађује различита материја која се односи на два класификациона знака или више њих разврстава се и води, по правилу, под знаком на чију се садржину претежно односи. 
Онда када није класификацију могуће означити тачно утврђеним знаком користи се термин „опште“, а знак за „опште“ је и сваки знак који обухвата садржину даље рашчлањеног знака у случајевима кад реч „опште“ код рашчлањених знакова није посебно написана.
При разврставању предмета (аката) по садржини треба, по правилу, употребљавати рашчлањене троцифрене знакове и даље интерно рашчлањивање, ако је то потребно. Ако се у органу или организацији у току године очекује мањи број предмета у оквиру појединих знакова, могу се изузетно, при разврставању предмета, користити и двоцифрени знаци (групе), односно једноцифрени знаци (главне групе), под условом да такав начин разврставања обезбеђује довољну прегледност предмета (аката по материји) и омогућује њихово брзо проналажење.
Разврстани предмети обележавају се ознакама органа државне управе односно њихових унутрашњих организационих јединица (по правилу, органи са римским бројевима и њихове организационе јединице арапским двоцифреним бројевима – од 01 до 99). Ове ознаке утврђују се решењем за наредну годину од стране функционера који руководи органом државне управе у чијем се саставу налази писарница, а за органе државне управе за које се канцеларијско пословање води преко Управе за заједничке послове републичких органа решење доноси директор Управе. 
У органима државне управе који сами воде канцеларијско пословање, а имају више организационих јединица, решење доносе функционери који руководе тим органима државне управе.
По завршеном распоређивању акти се предају ради евидентирања у одговарајуће евиденције.
11. Основне евиденције о актима и предметима
11.1. Евидентирање аката и предмета
Примљени и распоређени акти евидентирају се у основне евиденције истога дана и под истим датумом под којим су примљени. Телеграме и акте са одређеним кратким роком за одговор, као и акте по којима треба хитно поступати, треба евидентирати пре осталих аката и одмах их доставити у рад одговарајућој организационој јединици, а ако се због великог броја примљених аката или из других оправданих разлога примљени акти не могу евидентирати истога дана када су примљени, евидентираће се најдоцније следећег дана, пре евидентирања нове поште, и то под датумом када су примљени.
Предмет (кратка садржина акта) уписује се у евиденцију тако да из наведеног буде јасно на које питање или материју се предмет односи. Притом се треба држати правила да се за личне предмете, укључујући све предмете управног поступка, који се односе на физичка или правна лица, или ако се евидентирање врши према пошиљаоцу, наводи: презиме, име и пребивалиште (за физичка лица), односно назив и седиште (за правна лица) и садржина ствари која се у акту расправља, при чему, ако се предмет односи на више лица, у евиденцију се уписују, ако је то могуће, имена свих лица, односно прво лице са додатком „и др.“.
У основну евиденцију предмета (аката) не уписују се пошиљке које не представљају службену преписку (рачуни, службена гласила, часописи, књиге, позиви за седнице и друге састанке примљених на личност, проспекти и слично). 
Функционер органа државне управе у чијем је саставу писарница, у споразуму са функционером органа државне управе за који се води основна евиденција, одређује систем вођења основне евиденције:
1) Картотека предмета;
2) Скраћени деловодник;
3) Евиденција путем аутоматске обраде података. 
Сваки орган државне управе дужан је да води евиденцију о евиденцијама које његове подручне јединице ван седишта воде о предметима из надлежности тог органа државне управе.
11.2. Картотека предмета
Картотека се састоји од преградних картона, бројчаних картона и картица. Картице се држе у одвојеним кутијама, у зависности од тога да ли се односе на решене или нерешене предмете (активна и пасивна 
картотека). Одлуком функционера који руководи органом државне управе може се устројити и посебна кутија за картице евидентираних управних предмета ради праћења њиховог извршења.
Преградни картони служе за раздвајање картица различитих класификационих знакова и на њима се исписује, односно за њих причвршћују класификациони знаци из јединствене класификације предмета по материји. За сваки класификациони знак употребљава се посебан преградни картон.
Бројчани картони служе за означавање редних бројева под којима су на картицама евидентирани предмети у једној календарској години. За сваки класификациони знак употребљава се посебан бројчани картон. У горњем десном углу бројчаног картона уписује се класификациони знак кроз годину у којој се евидентира предмет. Означавање под којим редним бројем су евидентирани предмети врши се заокруживањем плавом бојом редних бројева, одштампаних на бројчаном картону.На предњој страни бројчаног картона одштампани су бројеви од 1 до 100, а на полеђини од 101 до 200. Следећи бројчани картон на предњој страни има бројеве од 201 до 300, а на полеђини од 301 до 400 и тако редом до броја 1000. Ако у оквиру одређеног класификационог знака има преко 1.000 предмета, бројеви преко 1.000 заузимају се заокруживањем бројева у картонима бројевима од 1 до 200 и даље, с тим што се у горњем левом углу уписује одговарајућа 1.000.
Картице служе за вођење евиденције о предметима, а штампају се на јединственом обрасцу, тако што се:
(1) 
евиденција о вануправним предметима води на картицама беле боје;
(2) 
евиденција о првостепеним управним предметима у којима се поступак покреће поводом захтева странке води на картицама беле боје са црвеним рубом;
(3) 
евиденција о првостепеним управним предметима у којима се поступак покреће по службеној дужности води на картицама беле боје са жутим рубом;
(4) 
евиденција о другостепеним управним предметима у којима се поступак покреће поводом жалбе води на картицама беле боје са плавим рубом;
(5) 
евиденција о предметима другостепеног управног поступка у којима се поступак покреће по службеној дужности води на картицама беле боје са љубичастим рубом;
(6) 
евиденција о управним предметима поводом употребе ванредних правних средстава уложених код првостепеног органа води на картицама беле боје са испрекиданим црвеним рубом;
(7) 
евиденција о управним предметима поводом употребе ванредних правних средстава уложених код другостепеног органа воде на картицама беле боје са испрекиданим плавим рубом.
Поред тога, код првостепеног органа државне управе жалбе се евидентирају на белим картицама и одлажу се иза картице где је евидентиран основни предмет.
У картотеци у оквиру истог класификационог знака редослед ређања преградних и бројчаних картона и картица је следећи: преградни картон, бројчани картон и картице, с тим што се истобојне картице ређају једна до друге.
У оквиру истог класификационог знака картице се слажу следећим редом:
– 
иза бројчаног картона слажу се по редном броју картице вануправних предмета;
– 
иза картица вануправних предмета слажу се по азбучном реду почетног слова, презимена физичког лица или назива правног лица картице евидентираних предмета првостепеног управног поступка, који се покреће поводом захтева странке;
– 
иза картица предмета првостепеног управног поступка, који се покреће поводом захтева странке, слажу се по редном броју картице предмета првостепеног управног поступка који се покреће по службеној дужности;
– 
иза картица предмета првостепеног управног поступка, који се покреће по службеној дужности, слажу се по редном броју картице евидентираних управних предмета поводом употребе ванредних правних средстава уложених код првостепеног органа;
– 
иза картица управних предмета поводом употребе правних средстава уложених код другостепеног органа слажу се по редном броју картице евидентираних предмета другостепеног управног поступка, који се покреће поводом жалбе;
– 
иза ових картица слажу се по редном броју картице другостепеног управног поступка који се покреће по службеној дужности;
– 
иза ових картица слажу се по редном броју картице евидентираних управних предмета поводом употребе ванредних правних средстава уложених код другостепеног органа.
Приликом евидентирања предмета на празну картицу најпре се уписују основни подаци:
(1) 
у левом горњем углу изнад линије – класификациони знак и редни број узет из бројчаног картона, а испод линије година;
(2) 
на средини изнад линије уписује се презиме и име физичког лица, односно назив правног лица, као и други подаци од 
значаја за идентификацију лица (јединствени матични број грађана и сл.), а испод линије кратка садржина предмета;
(3) 
у десном горњем углу изнад линије место (адреса пошиљаоца), а у предметима у којима је одређено да ће се водити досије, испод адресе уписује се број досијеа.
Затим се у вертикалне колоне уписују подаци који значе:
(1) 
подаци у првој колони означавају место где се предмет налази. Поједине ознаке у оквиру ове колоне значе: арапски двоцифрени бројеви (од 01 па надаље) означавају унутрашњу организациону јединицу, слово „Р“ значи да је предмет у року, ознака „Изв“ значи да је предмет решен изворно и сви списи предмета упућени другом органу државне управе, ознака „а/а“ значи да је предмет у архиви, а ознаке „2 год.“, „10 год.“, „трајно“ означавају рок чувања архивираног предмета према утврђеној листи категорија регистратурског материјала;
(2) 
у другој колони ставља се датум који означава када је предмет предат, односно одложен на место означено у првој колони, а у случају да се уписивање података на картици наставља у следећој години, у овој колони треба означити ту годину, а претходне податке подвући црвеном оловком;
(3) 
подаци у трећој колони ближе објашњавају податке из прве и друге колоне.
Када су испуњене све рубрике на левој половини прве стране картице, уписивање се наставља на десној половини, односно на полеђини картице. Ако је попуњена полеђина картице, уписивање података ће се вршити на новој картици, коју треба прилепити горњом ивицом на стару картицу, пошто се претходно на њу унесу потребни основни подаци из предмета (ознака, број, година и кратка садржина предмета).
Картице у које се евидентирају предмети управног поступка, поред друге половине вертикалних колона, имају редне бројеве, и то:
(1) 
картице предмета првостепеног управног поступка који се покреће поводом захтева странке од 1 до 12;
(2) 
картице предмета првостепеног управног поступка који се покреће по службеној дужности од 1 до 9;
(3) 
картице управних предмета поводом употребе ванредних правних лекова уложених код првостепеног органа од 1 до 13;
(4) 
картице предмета другостепеног управног поступка који се покреће поводом жалбе од 1 до 9;
(5) 
картице предмета другостепеног управног поступка који се покреће по службеној дужности од 1 до 7 и
(6) 
картице управних предмета поводом потребе ванредних правних лекова уложених код другостепеног органа од 1 до 16.
Основни подаци у картотеци уписују се, по правилу, писаћом машином или ручно читким штампаним словима. Ако се за већ евидентирани предмет отвори нова картица, а грешку није могуће одмах исправити, уписивање се наставља на новој картици, с тим што ће се означити веза између обе картице. У том случају предмет носи број под којим је последњи пут евидентиран.
За предмете који се односе на више класификационих знакова отвара се једна картица са класификационим знаком на који се предмет претежно односи.
11.3. Скраћени деловодник
Функционер органа државне управе утврђује решењем, у споразуму са функционером органа државне управе у чијем је саставу писарница ако се основна евиденција води у писарници, да ће се у наредној години основна евиденција о предметима и актима, зависно од броја предмета и аката, водити путем скраћеног деловодника.
Скраћени деловодник води се на јединственом обрасцу вертикалног формата А4, у који се акти евидентирају по хронолошком реду. Поред основног броја (по хронолошком реду), акт добија и класификациони знак из јединствене класификације предмета по материји.
У скраћени деловодник уписују се следећи подаци:
(1) 
у првој колони уписује се изнад црте редни број предмета, а испод црте класификациони знак предмета по материји;
(2) у другој колони уписује се кратка садржина предмета;
(3) 
у трећој колони у простор изнад црте уписују се подаци о месту где се предмет налази (организациона јединица, предмет у року, изворно решен итд.), а у простор испод црте уписује се датум достављања предмета у рад, датум стављања предмета у рок или архиву и слично, зависно од ознаке уписане у простор изнад црте;
(4) 
у четвртој колони (примедба) уписују се подаци који ближе обавештавају уписе из колоне 2 и 3, као и за повезивање уписа (нови број деловодника). У овој колони уносе се за управне предмете подаци о начину решавања и о роковима у којима су завршени.
У случају да код појединих основних бројева нема више места за уписивање података о кретању предмета, уписивање се наставља испод последњег искоришћеног основног броја деловодника, с тим што се у првој колони уписује редни број и класификациони знак предмета, а у рубрици „Примедба“ бројеви између којих је предмет првобитно био евидентиран (повезивање).
Ако се већ евидентираном предмету да нови редни број, а грешку није могуће одмах исправити, врши се повезивање бројева и предмет носи редни број под којим је последњи пут евидентиран.
Деловодник се закључује на крају године (31. децембра) службеном забелешком написаном испод последњег броја који показује колико је предмета заведено у тој години. Ова забелешка се датира и оверава печатом, а потписује је радник који води скраћени деловодник.
За сваку врсту предмета води се посебан скраћени деловодник (вануправни, првостепени управни предмети покренути по захтеву странке, првостепени управни предмети покренути по службеној дужности и тако даље).
11.4. Вођење евиденције путем аутоматске обраде података
Основу аутоматске обраде података у канцеларијском пословању чини вођење основне евиденције о предметима у облику картотеке. За аутоматску обраду података у канцеларијском пословању главни мени информационог подсистема садржи опције које се односе на:
1) формирање и одржавање датотека
2) рад са странкама
3) израда дневних извештаја
4) периодични извештаји
5) динамика примљених и архивираних предмета
6) статистичка обрада података.
У оквиру формирања и одржавања датотека неопходно је формирање, одржавање и коришћење помоћних датотека информационог подсистема које садрже податке о:
1) 
органима – шифре и називе органа државне управе односно организационих јединица;
2) 
класама – јединственој класификацији предмета по материји са класификационим знацима и садржином;
3) предметима – свим подацима за управне предмете;
4) историјату – кретању предмета и фазама решавања,
5) жалбама – органима надлежним за решавање жалби.
Након пријема поднесака странке евидентирање предмета се врши путем терминала. У датотеку се уносе подаци о странци и врсти и садржини предмета, изузев редног броја који се по појединим класификационим знацима аутоматски додељују. Само евидентирање односно обележавање предмета врши се по врсти предмета, и то ознаке:
1) 
Ц – „црвени предмет“ – обележавају се првостепени управни предмети у којима се поступак покреће по захтеву странке,
2) 
Ж – „жути предмет“ – обележавају се првостепени управни предмети у којима се поступак покреће по службеној дужности,
3) 
П – „плави предмет“ – обележавају се другостепени управни предмети у којима другостепени орган покреће поступак по жалби, захтеву или предлогу,
4) 
Л – „љубичасти предмет“ – обележавају се другостепени управни предмети у којима је поступак покренут по службеној дужности,
5) 
И – „испрекидани црвени предмет“ – обележавају се управни предмети поводом употребе ванредних правних средстава уложених код првостепеног органа,
6) 
Ц – „испрекидани плави предмет“ – обележавају се управни предмети поводом употребе ванредних правних средстава уложених код првостепеног органа,
7) 
О – „бели предмети“ – вануправни.
Ради утврђивања да ли се акт или поднесак који се заводи односи на предмет који је већ заведен у основној евиденцији, датотека се претражује на терминалу према презименима и именима странака, односно према класификационим знацима под којим се предмет води.
Новопримљени предмет се евидентира, а након тога се аутоматски штампа прва страна омота списа, потврда о пријему поднеска и општа уплатница за плаћање прописане административне таксе. Путем терминала врши се стално ажурирање свих података неопходних за праћење кретања и начин решавања управних предмета, а евидентирају се све промене код сваког предмета у погледу врсте предмета. На крају радног дана треба одштампати садржину свих евидентираних предмета за тај дан и одложити у посебан досије који служи као паралелна евиденција у случају евентуалног уништења података меморисаних у одговарајућим уређајима. 
При томе, могу се штампати дневни извештаји, периодични извештаји, оперативни извештаји, годишњи извештаји и аналитички извештај о свим нерешеним предметима.
Када су у питању дневни извештаји, могу се израдити:
1) 
извештај о кретању предмета управног поступка појединог органа државне управе односно организационе јединице (може се бирати да ли се желе црвени предмети, жути предмети), сврстани у групе – решени односно нерешени предмети;
2) 
извештај о кретању вануправних предмета по појединим органима (бели предмети), сврстани у групе – решени, нерешени;
3) 
рекапитулација о кретању предмета управног поступка свих органа државне управе односно организационих јединица (свега решено – нерешено по врстама предмета и класификационим знацима);
4) 
рекапитулација о кретању стварних и обичних личних предмета свих органа државне управе односно организационих јединица.
Периодични извештаји штампају се као аналитички прегледи „од датума до датума“ који обухватају све решене и нерешене предмете по органима државне управе, односно организационим јединицама и врстама предмета (управни и вануправни), са збиром предмета по класификационим знацима и збиром за поједине органе државне управе односно организациону јединицу.
Такође, у оквиру динамике пријема и архивирања предмета добијају се оперативни извештаји за дневно праћење стања решавања архивирања управних и вануправних предмета, и то:
1) 
преглед нерешених управних предмета код одабраних организационих јединица, односно органа државне управе са стањем на дан унетог датума (предмети чији су рокови решавања истекли са датим датумом);
2) 
преглед предмета који су решени у једном назначеном временском периоду по врсти предмета и органу државне управе односно организационој јединици;
3) 
графички приказ укупно примљених и архивираних предмета по месецима за текућу годину за одабрани орган државне управе односно организациону јединицу;
4) 
екрански приказ стања решавања предмета за одабрани орган државне управе односно организациону јединицу (број предмета пренетих из ранијих година, број предмета примљених у текућој години, укупно решено предмета у року, по истеку рока, број нерешених предмета с обзиром на рок – да ли је истекао или није).
У оквиру статистичке обраде података израђују се годишњи извештаји о раду на решавању управних предмета по одговарајућим управним областима. На крају календарске године штампа се аналитички извештај о свим нерешеним предметима са свим подацима и аутоматски се сви подаци преносе у датотеку као почетно стање предмета за решавање у наредној календарској години. Решавање пренетих предмета из ранијих година врши се увек под новим бројем уз повезивање са бројем из ранијих и каснијих година. Уз то, на крају календарске године штампају се аналитичке картице са подацима свих евидентираних предмета у току једне године. Ове аналитичке картице се повезују у посебну књигу која служи за трајну документацију.
У случају када дође до евентуалног квара терминала преко кога се врши евидентирање предмета у току радног времена са странкама, наставиће се са пријемом поднесака и издаће се потврда о пријему поднеска странци, а евидентирање се врши одмах по наставку рада терминала, након чега ће се странци доставити нова потврда о пријему поднеска.
12. Помоћне евиденције о актима и предметима
Помоћне евиденције о актима и предметима воде се у оквиру основне евиденције о актима и предметима. Помоћне евиденције о актима и предметима су попис аката и вођење евиденције по досијеима.
12.1. Попис аката 
Попис аката служи за евидентирање аката или исте врсте или који се масовно примају, а по којима се на исти начин води поступак. За ове врсте аката, по правилу, на почетку године треба резервисати картице, односно прве редне бројеве у скраћеном деловоднику. На одговарајућој картици, односно код редног броја у деловоднику ставља се преко водоравних црта крупним словима „Попис аката“ и наводи се кратка садржина предмета.
Попис аката је саставни део картотеке предмета, односно скраћеног деловодника. За које ће се врсте предмета водити попис аката, одређује функционер који руководи државним органом управе у чијем се саставу налази писарница, ако није другачије прописано.
Попис аката се води у облику табака или књиге. Ако се попис аката не води у писарници, орган државне управе који води попис аката дужан је да га закључи најкасније до 5. јануара наредне године и да га одмах достави писарници ради уношења укупног броја предмета и развођења у основној евиденцији. Са пописом аката достављају се и завршени предмети.
Међутим, ако је посебним прописом за поједине области прописана садржина посебне евиденције, онда се та евиденција користи уместо прописаног обрасца пописа аката. У истој посебној евиденцији не може се водити евиденција о предметима који су разврстани на различите класификационе знакове, а ако је у посебну евиденцију евидентиран захтев за издавање уверења или записник о инспекцијском прегледу, радник који врши стручну обраду предмета дужан је да благовремено извести писарницу да је донет управни акт односно да је протекао прописани рок за издавање уверења, а одговорни радник писарнице дужан је да одмах за тај предмет отвори картицу беле боје са црвеним или жутим рубом односно да га евидентира у одговарајући скраћени деловодник или картотеку предмета.
О поднетим усменим или писменим захтевима и по њима издатим уверењима, потврдама, сертификатима и сличним исправама води се посебна евиденција у облику пописа аката ако није другачије прописано. 
Сви акти који припадају истом предмету, евидентираном у посебну евиденцију, држе се у посебном омоту списа одговарајуће боје. Списи из више предмета, евидентираних у исти попис акта који се састоје из малог броја аката, могу се држати у заједничком омоту. Управни предмети морају имати посебне одговарајуће омоте списа.
Попис аката може се радити и помоћу средстава за аутоматску обраду података, иако је основна евиденција о предметима и актима устројена путем картотеке предмета или скраћеног деловодника.
12.2. Вођење евиденције по досијеима
У органу државне управе, због специфичности одређених врста аката и предмета, може се устројити вођење евиденције по досијеима, која је везана за основну евиденцију о предметима и актима.
Такође, посебним прописима може се устројити евидентирање предмета и аката по досијеима и утврдити њихово евидентирање у посебну евиденцију. Евиденција по досијеима води се у писарници, а ако је то неопходно, због специфичности одређене врсте предмета, евиденција по досијеима може се водити у органу државне управе. У том случају у писарници се води евиденција о устројеним врстама досијеа.
У досије се обавезно улажу акта којима је предмет завршен, као и друга значајна документација. За сваку врсту досијеа треба саставити посебан списак који садржи рубрике: редни број, назив, односно лично име лица и примедбе.
Акти и предмети о којима се евиденција води у оквиру досијеа одлажу се у кутије, омоте и слично, на које се уписује редни број из матичне евиденције, односно из списка устројених досијеа. По бројевима из матичне евиденције, односно из списка, досијеи се ређају у одговарајућим орманима, полицама и слично.
Када се досије изда на реверс лицу за које се води или пошаље другом органу, реверс односно копију акта којим је досије послат треба држати на месту на коме се налазио тај досије, а у матичној евиденцији, односно у списку досијеа у рубрици „Примедба“ уписати одговарајућу забелешку. У случају када лице о коме се води досије умре, изгуби одређено својство или из неког другог разлога престане потреба за даљим вођењем досијеа, досије треба из активних досијеа преместити међу пасивне, а у матичној евиденцији, односно у списку активних досијеа у рубрици „Примедба“ уписати одговарајућу забелешку.
Код великог броја досијеа, ради бржег проналажења предмета, за сваку врсту досијеа може се устројити посебан азбучни регистар. У њему, поред сваког назива, односно личног имена лица уписује се и број досијеа. Према потреби, за исту врсту досијеа може се водити и више регистара.
Ако се у оквиру досијеа налазе управни акти, сва документација која се односи на исти управни предмет држи се у посебном, по боји одговарајућем, омоту списа. Сваки досије мора садржати списак управних предмета по датуму настанка предмета. У списак се уписују и одговарајуће ознаке са омота списа о начину и роковима решавања предмета.
13. Евидентирање аката који су означени као тајни подаци
Ради евидентирања аката који су означени као тајни подаци устројава се посебан скраћени деловодник, на исти начин као скраћени деловодник у укориченим књигама, које се, по правилу, користе за више година, с тим што се свака година посебно закључује. 
После евидентирања аката који су одређени као тајни подаци, у пријемни штамбиљ испред класификационог броја предмета уписују се велика штампана слова за одговарајуће степене тајности, и то: „ДТ“ – за степен тајности „ДРЖАВНА ТАЈНА“, „СП“ – за степен тајности „СТРОГО ПОВЕРЉИВО“, „П“ – за степен тајности „ПОВЕРЉИВО“ и „И“ – „ИНТЕРНО“. 
Евиденција о тајним подацима води се одвојено од осталих евиденција органа државне управе. У скраћени деловодник у који се евидентирају акти који садрже тајне податке уписује се сваки акт који је примљен са ознакама степена тајности „ДРЖАВНА ТАЈНА“, „СТРОГО ПОВЕРЉИВО“, „ПОВЕРЉИВО“ и „ИНТЕРНО“. 
Ако у току поступка предмет, који је евидентиран у картотеку предмета или скраћени деловодник, буде означен као тајни податак, поново ће се евидентирати у одговарајући посебан скраћени деловодник, с тим што ће се извршити повезивање ових бројева. 
Архивирање завршних предмета који су означени ознаком степена тајности врши се по редним бројевима посебног скраћеног деловодника.
14. Поступак са нерешеним предметима истеком године
Сви нерешени управни предмети, покренути по захтеву странке, истеком године достављају се писарници ради евидентирања у наредној години (презавођење). За презаведене предмете рокови за решавање рачунају се и исказују у извештају о кретању управних предмета од датума пријема захтева у органу надлежном за пријем 
поднеска.
Сваки запослени у органу управе дужан је да уз све нерешене предмете састави образложење о разлозима који су довели да поједини предмети не буду решени у текућој години када су и евидентирани. Разлоге оправданим цени функционер који руководи органом државне управе.
15. Здруживање аката
Пре достављања аката у рад органу државне управе, односно одговарајућој организационој јединици радник писарнице је дужан да провери да ли примљени акт припада предмету који је већ заведен у основну евиденцију о актима и предметима која се води у том органу, односно мора извршити њихово здруживање са предметом у вези са којим су примљени.
Здруживање аката врши се на тај начин што се на основу података из картотеке предмета, односно скраћеног деловодника утврђује где се налази предмет. С тим у вези, радник писарнице придржава се следећих правила:
(1) 
Ако се предмет, коме треба придружити нови акт, налази у раду код органа државне управе, поред пријемног штамбиља треба ставити датум који показује од када се предмет тамо налази.
(2) 
Ако се новопримљени акт доставља у рад истом органу државне управе код кога се налази предмет, достављање ће се извршити путем интерне доставне књиге. 
(3) 
Ако се предмет налази код другог органа државне управе, писарница ће извршити достављање у рад у споразуму између органа код кога се предмет налази и оног коме треба новопримљени акт доставити у рад.
(4) 
Ако је у питању архивирани предмет, здруживање се врши на тај начин што се архивирани предмет узима из архиве и здружује са актом којим се поново покреће поступак. Архивирана картица такође се узима из пасивне и враћа у активну картотеку предмета. При томе, акт којим се поново покреће поступак, ако је поднет у истој години када је предмет завршен, евидентира се под бројем под којим је завршен предмет са којим се здружује, а ако је поднет касније, евидентира се под одговарајућим бројем из године у којој је поднет.
16. Омот списа
Сваки акт којим почиње нови предмет или досије треба по евидентирању уложити у посебан омот списа. На омот списа уписује се број, година, ознака органа државне управе и његове унутрашње организационе јединице, а испод тога кратак садржај предмета односно досијеа, као и попис прилога. Омоти списа за предмете у управном поступку испод кратке садржине предмета имају одговарајуће бројеве (од 1 до 12, односно од 1 до 9, односно од 1 до 13, односно од 1 до 9, односно од 1 до 7 и од 1 до 16).
Изглед омота списа разликује се у односу на врсту предмета – да ли се ради о вануправном или управном предмету. За вануправне предмете користе се омоти беле боје, а за управне предмете омоти беле боје са одговарајућом бојом горњег руба, као и боје на картицама одговарајуће врсте.
Омот списа у којем се чува документ који садржи тајне податке означава се истим степеном тајности као и документ и чини његов саставни део. Предња страна омота списа у којем се чува документ који садржи тајне податке формата је А4, има одговарајућу боју и ширине је три центиметра, мерено од спољних ивица према унутрашњости омота. 
Акте истог предмета треба улагати у омоту по датумима пријема, односно решавања тако да се акти са новијим датумом налазе на врху. Радник писарнице је дужан да уложи списе са старим омотом у нови омот са рубом одговарајуће боје сваки пут кад је органу предмет 
враћен на поновни поступак због тога што је управни акт поништен поводом жалбе или ванредног правног средства.
17. Достављање аката у рад
17.1. Интерна достава
Акти и предмети достављају се у рад преко интерне доставне књиге. Пре него што се доставе у рад организационим јединицама, предмети се морају ставити у омот. Акти који стигну после формирања предмета који се већ налазе у унутрашњој организационој јединици достављају се без омота. Ове акте ставља у омот одговарајућег предмета радник који обрађује предмет, одмах по пријему аката.
За које ће се организационе јединице водити интерне доставне књиге одређује функционер органа државне управе у чијем саставу се налази писарница на предлог функционера органа државне управе у коме се предмети обрађују на почетку године.
Достављање рачуна у рад рачуноводственој служби врши се преко књиге рачуна. Пријем рачуна потврђује својим потписом рачунополагач одговарајућег органа државне управе.
Достављање поште упућене на личност врши се преко књиге примљене поште на личност.
Службени листови, часописи и друге публикације достављају се преко картона за доставу службених листова и часописа.
17.2. Враћање решених предмета писарници
Решени предмети које треба отпремити, ставити у архиву или уступити некој другој унутрашњој организационој јединици враћају се писарници преко интерне доставне књиге. Приликом враћања решеног предмета писарници, обрађивач предмета дужан је да издвоји део предмета који се отпрема од дела који остаје у писарници за архивирање. Такође, дужан је да акта која остају у предмету поређа хронолошки и попуни списак аката у предмету. Код управних предмета обрађивач као последњу ставља доставницу, односно други доказ о достављању управног акта странци.
На омоту предмета који се враћа писарници обрађивачи предмета стављају потребна упутства на основу којих се опредељује: начин отпреме аката (авионом, препоручено, обично и сл.), да ли предмет треба упутити другој организационој јединици, ставити у роковник, архивирати и слично. Код решених предмета обавезно се ставља рок чувања предмета утврђен листом категорија регистратурског материјала, а код предмета у управном поступку обрађивачи предмета стављају на омот и прописане ознаке о начину и року решавања.
Кад је донето заједничко решење за више предмета, обрађивач предмета је дужан да на одређеном месту упише све бројеве заједно решених предмета.
Приликом примања завршених предмета од обрађивача, радник писарнице је дужан да провери формалну исправност предмета и да на евентуалне недостатке укаже обрађивачу, односно да му предмет врати на допуну (на пример, ако адреса није тачна, предмет није комплетиран и тако даље).
18. Роковник
Предмети у којима поступак није окончан (нису завршени) држе се у роковнику писарнице кад се по њима ништа не ради.
Роковник се састоји од фасцикла (преграда и сл.) у које се стављају предмети према датуму рока из текућег месеца, сложени по класификационим знаковима и бројевима са бројчаног картона односно редним бројевима из скраћеног деловодника.
Старешина органа државне управе у чијем је саставу писарница може, уз сагласност старешине органа у коме се врши стручна обрада предмета, одредити колико дана радник који врши стручну обраду предмета сме држати код себе предмет, односно после колико га дана може предати у роковник писарнице. Предмет се у роковнику држи до дана који је на омоту списа означио радник који врши стручну обраду предмета. 
Ако за предмет који се држи у роковнику пре истека означеног рока приспе нови акт, тај акт се здружује с предметом и предмет се одмах доставља у рад. Функционер органа државне управе у чијем је саставу писарница, уз сагласност са функционером органа у коме се врши стручна обрада предмета, може да одреди да се предмети у којима се очекују одговори од више органа или лица не достављају у рад одмах по пријему новог акта, него да писарница приспеле одговоре улаже у омот списа и предмет држи у роковнику до приспећа свих тражених одговора. Ако сви тражени одговори не стигну до рока означеног на спољној страни омота списа, по истеку овог рока предмет се и у оваквом случају одмах доставља у рад.
Када дан истека рока пада у недељу, или државни празник, предмет треба доставити у рад један радни дан раније. 
19. Развођење аката
Развођење аката и предмета у картотеци односно скраћеном деловоднику врши се на основу упутства обрађивача предмета и то на следећи начин:
1) 
„а/а“ – са ознаком рока чувања предмета ако је рад по предмету потпуно завршен и треба га ставити у архиву;
2) 
„Р“ – што значи рок и датум до када се очекује да се по тражењу поступи или кад предмет треба поново узети у рад;
3) 
ако се акт уступа унутрашњој организационој јединици истог дана, треба означити унутрашњу организациону јединицу којој се акт уступа;
4) 
ако се врши развођење акта који је изворно решен треба ставити ознаку „Изв“, а затим датум, тачан назив и седиште органа државне управе коме је предмет отпремљен.
Упуствoм о канцеларијском пословању органа државне управе утврђени су одговарајући бројеви односно ознаке које се заокружују на картицама поред последње колоне са десне стране, у зависности од тога који се управни предмети разводе, односно да ли покренути по захтеву странке или по службеној дужности, у којој су фази и како су решени.
Бројчани картони се на крају године закључују подвлачењем црвеном оловком последњег предмета примљеног у текућој години.
После завршеног развођења предмети (акти), које треба архивирати или отпремити, предају се радницима писарнице који врше ове послове.
20. Отпремање поште
Отпремање поште врши се преко поштанске службе или преко достављача (курира). Предмети предузети у току радног дана до 12 часова морају се отпремити истог дана. Предмети примљени после закључивања отпремних књига, ако нису хитни, отпремају се наредног радног дана. 
Предмети и акти који се истог дана упућују на исту адресу:
1) стављају се обавезно у исти коверат;
2) 
ако се један од тих предмета шаље препоручено, у заједнички коверат треба ставити и остале предмете, који би се иначе отпремили као обичне пошиљке;
3) 
ако се отпрема више аката или неки други материјал, који не може да стане у коверат, треба их упаковати и отпремити по важећим поштанским прописима.
Коверат у ком се отпремају акти треба да садржи у горњем левом углу прве стране: тачан назив и адресу пошиљаоца и ознаку свих аката који се налазе у коверту. Назив примаоца пошиљке исписује се крупним и читким рукописом, односно писаћом машином. Адреса примаоца исписује се на начин одређен поштанским прописима.
Сва пошта која се отпрема преко поштанске службе разврстава се у две групе: I – обичне пошиљке, II – препоручене пошиљке и тим редом уписују се у одговарајућу књигу експедоване поште. Евиденција о извршеној отпреми пошиљака преко поштанске службе служи 
ради правдања утрошеног новца на име поштанских трошкова. У ту сврху сваког дана после отпремања поште врши се сабирање укупног утрошеног новца за поштарину и тај износ уписује у контролник поштарине. 
Акти и други материјали које треба хитно отпремити другим органима или лицима у истом месту уписују се у доставну књигу за место и отпремају преко достављача (курира).
21. Архивирање и чување предмета
Обрађивач предмета пре архивирања предмета ставља ознаку „а/а“ за архивирање предмета са роком чувања који је утврђен у листи регистратурског материјала, док радник писарнице пре стављања у архиву проверава да ли је предмет завршен, да ли се у предмету налазе неки прилози или документи које треба вратити странкама и да ли уз њих грешком нису припојени неки други предмети или њихови делови.У архиву се не смеју ставити предмети у којима није обрађен спољни и унутрашњи део омота списа, а код управних предмета, ако нема одговарајуће одлуке којом се управни поступак окончава, и доказ о достављању одговарајућег управног акта странци.
У органу државне управе могу се, изузетно, задржати решени и пасивизирани предмети, на основу реверса, а најдуже до истека наредне године. По протеку наведеног рока могу се задржати само они предмети који представљају документацију од трајног интереса за рад органа државне управе.
Завршени (архивирани) предмети и други регистратурски материјали чувају се у архиви у одговарајућим регистратурским јединицама (фасциклама, кутијама, регистраторима), смештеним у одговарајуће полице или ормане, у подесним, сувим и светлим просторијама осигураним од нестајања, влаге и других оштећења.
У архиву писарнице се чувају најдуже до истека текуће године, а после тога се пребацују у архивски депо заједно са одговарајућим картицама из пасивне картотеке предмета.
На регистратурским јединицама уписују се следећи подаци: назив органа у чијем је раду настао регистратурски материјал; година настанка материјала и класификациона ознака, број предмета, као и редни број под којим је регистратурска јединица уписана у архивску књигу. На регистратурским јединицама се, такође, ставља ознака о року чувања предмета.
Акти и предмети који садрже тајне податке и евиденције о њима чувају се у складу са законом и подзаконским актима који ближе уређују рад са тајним подацима.
Безвредни регистратурски материјал излучује се сваке године уз знање надлежног архива путем одговарајуће комисије коју образује 
лице које руководи писарницом, а према утврђеним роковима чувања из листа категорија регистратурског материјала. О излучивању безвредног регистратурског материјала води се записник који садржи, поред осталог: имена чланова комисија, датум и место састављања записника, назив ствараоца регистратурског материјала, година настанка материјала, попис категорија безвредног регистратурског материјала и укупну количину излученог материјала. Копија записника доставља се надлежном историјском архиву.
22. Архивска књига
Сав регистратурски материјал, заједно са основним евиденцијама, уписује се у архивску књигу по годинама и класификационим знацима. Архивска књига води се као општи инвентарски преглед целокупног архивског материјала из ранијих година. Она се не закључује на крају године, већ се води у непрекидном низу бројева.
У архивску књигу уписује се регистратурски материјал из претходне године најкасније до 30. априла текуће године. Уписује се сав регистратурски материјал било да је настао у раду органа државне управе за које се води архивска књига или да се по било ком другом основу налази на чувању у архиви органа државне управе. Препис архивске књиге доставља се надлежном архиву.
23. Електронско канцеларијско пословање
Електронско канцеларијско пословање обезбеђује да се у информационом систему обављају послови канцеларијског пословања, односно да се у том систему поступа са поднесцима, актима и прилозима у електронском облику.
23.1. Достава електронских докумената
Достава електронског документа путем информационог система гарантује интегритет, непромењивост и непорецивост послатог документа.
Информациони систем мора пружити такве техничке могућности да свако лице, коме је предмет дат у рад, може коришћењем одговарајуће рачунарске опреме приступити електронским документима из предмета, придружити предмету акт који је израђен или лично примљен у електронском облику и вршити друге радње над предметом које обухвата канцеларијско пословање, а које је потребно обавити приликом рада на предмету. 
Информациони систем врши проверу идентитета корисника на бази лозинке или електронског сертификата. 
Руководилац органа у коме се обрађују предмети овлашћује једно или више лица да у име тог органа у информациони систем уноси податке о овлашћењима корисника, на основу чега информациони систем кориснику може технички ограничити приступ одређеним подацима, односно функционалностима. 
Приликом квалификованог електронског потписивања електронском документу се придружује и временски жиг. 
Ако због техничке немогућности, приликом електронског потписивања, електронском документу који се налази у информационом систему није придружен временски жиг, информациони систем ће му накнадно придружити временски жиг, чим се буду стекли технички услови за то. 
Пре рока истицања електронског сертификата временског жига, придруженог документу који се чува у информационом систему, информациони систем аутоматски врши додатно придруживање временског жига, да истицањем електронског сертификата не би престала могућност успешне провере електронског потписа. 
23.2. Поступање са документима у електронском 
канцеларијском пословању
Основна евиденција о актима и предметима, попис аката и интерна доставна књига у електронском канцеларијском пословању воде се у информационом систему.
Поднесци, акта и прилози примљени, односно сачињени у облику електронског документа чувају се у информационом систему.
У информационом систему чувају се и електронске копије поднесака, аката и прилога за које је извршена дигитализација.
За предмете чији су акти у облику електронског документа омот списа се формира и води у електронском облику у информационом систему, осим ако информациони систем у коме се води поступак пред органом државне управе обезбеђује преглед, односно претрагу података који се по прописима који уређују канцеларијско пословање органа државне управе уносе у омот списа, када се омот списа не формира као посебан документ.
Интерна достава предмета и аката у облику електронског документа врши се путем информационог система.
Примљени електронски документи дневно се сортирају и формира се електронска књига докумената са датумом пријема електронског поднеска, осим ако информациони систем обезбеђује претрагу електронских докумената у предметима по датуму пријема.
На крају радног дана формира се електронска резервна копија свих докумената пристиглих у току радног дана.
Ако орган државне управе у вези са поступком који спроводи електронским путем прими поднесак, акт или прилог у папирној форми, по пријему те документације штампа се папирни омот списа у који се та документација улаже, при чему папирни омот списа носи исти број предмета као и електронски. Ако орган државне управе такав поднесак, односно акт или прилог дигитализује и уноси у информациони систем, са оригиналом у папирној форми се након тога поступа у складу са прописима који уређују канцеларијско пословање органа државне управе.
23.3. Електронска архива
Електронска архива је део информационог система у оквиру кога се чувају поднесци акта и прилози у електронском облику, тако да је осигурано дуготрајно чување електронске архивске грађе, њено одржавање, мигрирање, односно пребацивање на нове носаче у прописаним форматима.
Ако се електронска архива, односно део те архиве затвара, акта и прилози из те архиве, односно тог дела архиве, за које није истекао рок прописан за чување, предају се надлежном архиву у електронском формату у коме је прописано да се чувају у информационом систему, осим ако је другачије прописано законом.
Технички поступци од чијег правилног спровођења зависи поуздан рад електронске архиве, као и задужења лица у вези с тим поступком морају бити одређени актима органа у чијем саставу се налази писарница. 
Опрема за складиштење података на којој се физички налазе уписана електронска документа и други подаци који се чувају у електронској архиви мора се налазити у просторији у којој је заштићена од влаге и физичког оштећења и у којој су обезбеђени услови температуре ваздуха и други услови окружења у границама одређеним техничком спецификацијом произвођача опреме. 
Улазак у просторију писарнице мора да буде контролисан на начин да се онемогући неовлашћен приступ опреми за складиштење података. 
Опрема за складиштење података мора да обезбеди редудантно записивање података тако да отказ једног од уређаја за складиштење података не проузрокује губитак података. 
Редовно се морају формирати резервне копије свих података из електронске архиве на за то предвиђеним медијима, тако да у сваком тренутку постоји скуп медија за резервне копије са којих се може извршити опоравак електронске архиве са стањем које није старије од 36 сати. 
24. Послови у непосредној вези са 
канцеларијским пословањем
24.1. Службени акт
Акти службене преписке обавезно садрже: заглавље, назив и седиште примаоца, текст акта, број прилога који се прилажу уз предмет односно акт, отисак службеног печата и функцију и потпис овлашћеног лица. Поред тога, службени акт мора, ради лакшег и бржег руковања, садржати и друге податке: везу бројева, констатацију коме је све акт достављен и слично.
Документа која садрже тајне податке садрже и ознаку степена тајности, начин престанка тајности, податак о лицу овлашћеном за одређивање степена тајности и податак о органу државне управе.
Заглавље се ставља у горњи леви угао аката, испод грба Републике Србије, и садржи: назив Републике Србије, назив органа државне управе, број акта, датум акта, седиште органа државне управе са адресом и бројем телефона и иницијале презимена и имена радника органа државне управе који је саставио акт. Иза назива органа државне управе ставља се и назив унутрашње организационе јединице ако таква постоји. За органе општина, градова и града Београда иза назива Републике ставља се назив општине, града односно назива града Београда. У актима који су настали у окрузима испод датума настанка акта уписује се назив округа.
Број који се пише у заглављу акта који припада предмету:
1) 
који се нигде не евидентира састоји се од класификационог знака и ознаке органа државне управе, односно организационе јединице или од ознаке и органа и организационе јединице;
2) 
о коме се евиденција води у оквиру досијеа састоји се од класификационог знака, броја досијеа и ознаке органа државне управе, односно организационе јединице;
3) 
евидентираном у основну евиденцију састоји се од класификационог знака, броја са бројчаног картона, односно редног броја из скраћеног деловодника кроз годину (означену двоцифреним арапским бројем) у којој је предмет евидентиран у основну евиденцију и ознаке органа државне управе односно организационе јединице;
4) 
на основу кога се врши упис у службену евиденцију или који садржи податке из службене евиденције састоји се од класификационог акта, текућег броја кроз годину (означену четвороцифреним арапским бројем) у којој је извршен основни упис у службену евиденцију и ознаке органа државне управе, односно организационе јединице;
5) 
уписаном у посебну евиденцију састоји се од класификационог знака, броја са бројчаног картона, односно редног броја из скраћеног деловодника кроз годину (означену двоцифреним арапским бројем) у којој је евидентирана посебна евиденција, редног броја из посебне евиденције и ознаке органа државне управе, односно организационе јединице.
Адреса примаоца акта састоји се из пуног назива и седишта правног лица, односно имена и презимена и пребивалишта физичког лица, уз назначење улице и кућног броја, а по потреби и ближег од-
редишта. 
Кратка садржина акта (предмет) ставља се са леве стране испод адресе примаоца. Испод ознаке „Предмет“ стављају се ради лакшег здруживања: број и датум примљеног акта на који се одговара или број и датум отпремљеног акта и слично.
Текст акта мора бити јасан, сажет и читак. У тексту се могу употребљавати само оне скраћенице које су уобичајене и лако разумљиве. Законе и друге прописе, који се наводе у акту, треба написати њиховим пуним називом уз означење службеног гласила у коме су објављени.
Име и презиме лица овлашћеног за потписивање исписује се без заграде, непосредно испод ознаке његове функције.
На сваком акту који се отпрема ставља се са леве стране од места за потпис овлашћеног лица отисак печата и то тако да отисак печата једним делом захвати текст назива функције потписника акта.
Прилози који се достављају уз акт означавају се или њиховим укупним бројем (на пример: прилога пет) или њиховим називом (на пример: Извод из матичне књиге рођених, Уверење и сл.). Ова ознака ставља се испод завршетка текста акта са леве стране. Прилози, по правилу, треба да буду сложени по реду излагања материје у акту.
Констатација о томе коме је све акт достављен ставља се на следећи начин:
1) 
ако се доставља акт исте садржине разним органима и организацијама или заједницама, назначиће се на самом акту коме је такав акт све достављен;
2) 
ако је потребно да се са садржином акта упознају и неки други заинтересовани органи, организације и заједнице, као и физичка лица, акт треба адресирати на онога који је покренуо поступак, а испод текста навести све остале којима се акт доставља ради знања;
3) 
ако се једним актом расправља више предмета заведених у картотеци предмета или скраћеном деловоднику под посебним бројевима, такав акт треба донети под највећим бројем, а испод текста навести све подносиоце захтева на које се такав акт односи.
24.2. Обнављање (реконструкција) предмета
Поједини предмети или делови предмета могу да се изгубе тако да се ни после свестраног тражења не могу пронаћи или да се униште или тако оштете да су неупотребљиви. 
У том случају покреће се поступак за обнављање. Овај поступак покреће се на захтев странке, заинтересованог органа или по службеној дужности. 
О несталом, оштећеном или уништеном предмету или његовим деловима обрађивач предмета дужан је да донесе образложени извештај.
На основу извештаја, функционер који руководи органом државне управе, у чијој је надлежности предмет, решењем налаже његово обнављање.
Обнављање предмета врши се на основу преписа или фотокопија несталих, оштећених или уништених списа који се прибављају од имаоца потребних списа. По потреби за обнављање предмета служе и сагласне изјаве странака и њихових заступника односно пуномоћника, сведока и вештака. Кад о појединим радњама нема података, а изјаве наведених лица нису сагласне, те радње ће се поновити ако није донето првостепено решење.
24.3. Печати и штамбиљи
Законом о државном печату Републике Србије уређен је изглед и употреба печата Републике Србије, односно државног печата, који се ставља на: одлуке Народне скупштине о проглашењу Устава Републике Србије и уставног закона и акте о избору функционера који Народна скупштина врши непосредно на основу Устава; акте које потписује председник Републике у оквиру уставних овлашћења представљања Републике Србије у иностранству, указе о проглашењу закона, указе о постављењу и опозиву амбасадора Републике Србије и акте о додели одликовања; међународне уговоре које потпише председник Владе и акте Владе о постављењу и опозиву конзуларних представника Републике Србије, као и на оригинале других аката за које је то одређено законом. 
Државни печат је округлог облика, пречника 60 mm. У средини државног печата је велики грб Републике Србије. У кругу око грба исписује се назив Републике Србије тако што се реч „РЕПУБЛИКА“ исписује изнад грба, а реч „СРБИЈА“ испод грба. 
Израђује се у три истоветна примерка за добијање отиска хемијском бојом на папиру, при чему може бити израђен и за добијање отиска у печатном воску, као и за суви отисак.
Текст државног печата исписује се на српском језику, ћириличким писмом, великим штампаним словима. 
Државни печат израђује се на истовремени захтев секретара Народне скупштине, генералног секретара председника Републике и генералног секретара Владе, који чувају државни печат и одговорни су за његову употребу, затим да обезбеде вођење евиденције о употреби државног печата која садржи податке о датуму употребе државног печата, као и о називу и броју акта на који је стављен државни печат. 
Печати државних и других органа уређени су Законом о печату државних и других органа. Прецизније, овим законом уређују се намена, садржина, изглед и употреба печата које у вршењу послова из свог делокруга користе Народна скупштина, председник Републике, Влада, органи државне управе, Заштитник грађана, Војска Србије, судови, јавна тужилаштва, Уставни суд, Републичко јавно правобранилаштво, службе Народне скупштине, председника Републике, Владе, Уставног суда и службе органа чије чланове бира Народна скупштина, органи аутономних покрајина и јединица локалне самоуправе, као и печата које користе јавне агенције, јавна предузећа, привредна друштва, установе, организације и појединци када врше поједина јавна овлашћења која су им поверена законом. 
Печат садржи назив и грб Републике Србије, назив односно име и седиште државног и другог органа или имаоца јавног овлашћења, као и назив органа управе у саставу министарства, односно назив и седиште организационе јединице у државном и другом органу ако је та јединица законом овлашћена да одлучује у управном поступку или у другим појединачним стварима. Печат који употребљава дипломатско или конзуларно представништво Републике Србије у иностранству садржи грб Републике Србије, назив и седиште представништва.
Текст печата исписује се на српском језику ћириличким писмом, а печат државног и другог органа или имаоца јавних овлашћења, који има седиште на територији на којој су, у складу са законом, у службеној употреби и језик и писмо припадника националних мањина, исписује се и на језику и писму националних мањина.
Поред тога, текст печата исписује се у концентричним круговима око грба Републике Србије, тако што се у спољном кругу печата исписује назив Републике Србије. У печату органа, чије је седиште на територији аутономне покрајине, назив аутономне покрајине исписује се у првом следећем кругу испод назива Републике Србије. У следећем унутрашњем кругу исписује се назив органа. Назив органа управе у саставу министарства, односно организационе јединице органа исписује се у следећим унутрашњим круговима. Седиште органа, органа управе у саставу министарства, односно организационе јединице органа, 
исписује се у дну печата. У случају када се текст печата органа исписује и на језику и писму националних мањина, текст печата на српском језику ћириличким писмом исписује се у сваком кругу изнад грба Републике Србије, а текст на језику и писму националних мањина исписује се у наставку сваког круга, закључно са седиштем органа.
Печат је округлог облика и израђује се од гуме, метала или другог одговарајућег материјала. Пречник печата који се исписује на српском језику ћириличким писмом износи 32 mm, а ако се исписује на српском језику ћириличким писмом и на језику и писму припадника националних мањина, износи од 40 mm до 60 mm.
Орган може имати један печат мањег пречника или мали печат, чији пречник не може бити мањи од 20 mm нити већи од 28 mm.
Печатом се потврђује аутентичност јавне исправе и другог акта којим државни и други органи и имаоци јавних овлашћења одлучују или службено опште са другим органима, правним лицима и грађанима. Имаоци јавних овлашћења печатом који је утврђен овим законом потврђују само акте које доносе у оквиру вршења јавних овлашћења. 
Печатима рукују овлашћени радници органа државне управе.
Печат се чува и њиме се рукује у службеним просторијама органа, а изузетно, може се користити и ван службених просторија када треба извршити службене радње ван тих просторија. Руководилац органа, односно овлашћено тело или орган, одлучује коме ће поверити чување и употребу печата. Лице коме је печат поверен на чување дужно је да печат чува на начин којим се онемогућава неовлашћено коришћење печата.
Поред печата, у органима су у употреби жигови и штамбиљи.
Жиг је печат урезан у металу, његов садржај није рељефан већ је утиснут. Жиг служи за печаћење утискивањем у печатни восак затворених службених пошиљака код којих је потребно обезбедити неповредивост. Жиг се израђује у утврђеном облику и величини урезивањем прописане садржине текста.
Штамбиљ је израђен од гуме и садржи краћи текст који се отискивањем може преносити на службене списе и акте као и печат. Штамбиљ се још користи за израду краћих списа, за стављање краћих клаузула, ознака, упозорења и слично.
Органи државне управе дужни су да воде посебну евиденцију о штамбиљима, печатима и жиговима који су у употреби.
24.4. Примање и предаја телефонског саопштења
О сваком примљеном или предатом телефонском саопштењу које замењује службену преписку у вези са решавањем предмета ставља се службена забелешка на самом предмету. Ако се предмет не налази код радника који прима саопштење, службену забелешку треба ставити на посебну хартију која се прилаже предмету.
Забелешка о телефонском саопштењу треба да садржи: датум и време разговора, податке о саговорнику, садржину саопштења и потпис радника који је саопштење примио, односно предао.
24.5. Надзор над применом прописа о канцеларијском 
пословању
Управна инспекција у обављању инспекцијског надзора над применом закона и других прописа о државној управи надзире у органима државне управе поштовање правила о канцеларијском пословању. Инспекцијски надзор над применом прописа о канцеларијском пословању управна инспекција обавља и у службама Народне скупштине, председника Републике и Владе и служби за заједничке послове републичких органа, као и код ималаца јавних овлашћења када врше поверене послове државне управе. 
24.6. Административне таксе
За списе и радње у управним стварима, као и за друге списе и радње код органа, плаћају се таксе по одредбама закона који уређује републичке административне таксе.
Обвезник таксе јесте лице које се захтевом обраћа органу ради покретања управног, односно другог поступка код органа, односно лице у чију корист се издаје спис, односно врши радња код органа. Ако за прописану таксу постоји више обвезника, њихова обавеза је солидарна.
Таксена обавеза настаје:
1) за захтеве – у тренутку њиховог подношења;
2) 
за решења, дозволе и друге исправе – у тренутку подношења захтева за њихово издавање;
3) 
за управне радње – у тренутку подношења захтева за извршење тих радњи.
Међутим, у случају када се захтев подноси електронским путем, таксена обавеза за захтев и за списе и радње који се у складу са тим захтевом доносе, односно врше, настаје по њиховом издавању.
Плаћања таксе ослобођени су: органи, организације и институције Републике Србије; органи и организације аутономних покрајина, односно јединица локалне самоуправе; организације обавезног социјалног осигурања; установе основане од стране Републике Србије, аутономних 
покрајина, односно јединица локалне самоуправе; цркве и верске заједнице, регистроване у складу са Законом о црквама и верским заједницама; Црвени крст Србије и дипломатско-конзуларна представништва стране државе, под условом узајамности.
Такође, такса се не плаћа за: списе и радње у поступцима који се воде по службеној дужности; списе и радње у поступку за повраћај више или погрешно плаћених јавних прихода, као и за рефакцију, односно за рефундацију јавних прихода; списе и радње у поступку за исправљање грешака у решењима, другим исправама и службеним евиденцијама; пријаве за упис у матичне књиге, као и прилоге који се морају поднети уз пријаве; пријаве и прилоге уз њих за утврђивање јавних прихода, списе и радње у поступку за утврђивање смањења катастарског прихода због елементарних непогода, биљних болести, штеточина и других ванредних догађаја укључујући и списе и радње у поступцима за остваривање права на подстицаје у складу са прописима који уређују пољопривреду, као и списе и радње за остваривање законом прописаних пореских подстицаја и ослобођења код плаћања јавних прихода; списе и радње за остваривање права из обавезног социјалног осигурања, социјалне заштите, борачко-инвалидске заштите и заштите цивилних инвалида рата, односно права у складу са прописима којима се уређује финансијска подршка породици са децом, као и за списе и радње у поступку остваривања права жртава породичног насиља; списе и радње у поступку остваривања права на приступ информацијама од јавног значаја и права на заштиту података о личности; списе и радње у вези са предшколским и школским васпитањем и образовањем, образовањем студената, стручним усавршавањем, односно преквалификацијом; списе и радње, као и прилоге који се морају поднети уз захтев, у вези са регулисањем војне обавезе; списе и радње у поступку за сахрањивање; поднеске упућене органима за представке и притужбе; списе и радње у поступку за заснивање радног односа и остваривање права по том основу; поднеске јавном тужилаштву; списе и радње за које је ослобођење од плаћања таксе уређено међународним уговором; молбе за помиловање и одлуке по тим молбама; списе и радње у поступку за састављање, односно исправљање бирачких спискова, као и спискова за кандидовање; списе и радње за које је ослобођење од плаћања таксе посебно прописано Тарифом; за потврду о пријему захтева и за потврду о правноснажности или извршности која се ставља на управни акт.
25. Канцеларијско пословање у судовима
Канцеларијске послове у судовима обавља судска управа. Судску управу чине послови који служе вршењу судске власти, пре свега уређивању унутрашњег пословања, позивања и распоређивање судија поротника, послови везани за вештаке и тумаче, разматрање притужби и представки, вођење статистика и израда извештаја, извршење кривичних и прекршајних санкција, финансијско и материјално пословање и овера исправа намењених употреби у иностранству.
Пословима судске управе руководи председник суда. Поједине послове судске управе председник суда може поверити заменику председника суда и председницима одељења.
Председник суда врши надзор над радом судских одељења и служби прегледом уписника и помоћних књига, роковника и рочишта, прибављањем извештаја и на други погодан начин. Председник разматра притужбе странака и других учесника у судском поступку који сматрају да се поступак одуговлачи, да је неправилан или да постоји било какав утицај на његов ток и исход. Председник је дужан да о основаности притужбе и предузетим мерама писмено обавести притужиоца, као и председника непосредно вишег суда у року од 15 дана од дана пријема притужбе. У пословима судске управе председник непосредно вишег суда има право да надзире судску управу нижег суда, као и да при нечињењу председника нижег суда донесе акте из његовог делокруга.
Административни и технички послови у суду обављају се у судској писарници у седишту суда. Ако је то целисходније, поједини послови могу се обављати у судским јединицама, односно одељењима изван седишта суда. За поједине врсте послова у судовима се могу образовати и посебне организационе јединице писарнице као што су пријемна канцеларија, одељење за препис, експедицију поште и друго. Ове организационе јединице могу се образовати и у судским јединицама односно одељењима изван седишта суда. Радом судске писарнице руководи управитељ писарнице који истовремено може да води и послове појединих организационих јединица писарнице. У писарници се врши пријем писмена, отварање и прегледање поште, распоређивање примљених писмена, оснивање предмета, попис списа, здруживање, отпремање писмена и други канцеларијски послови. Писарница констатује правноснажност и извршност судске одлуке, даје обавештења на основу података из уписника и обавља друге административне и техничке послове.
Судска писарница у раду и поступању са писменима упућеним суду примењује општа правила канцеларијског пословања са специфичностима које се односе на вршење судске власти прописане Судским пословником.
Судови као основну евиденцију предмета воде уписнике и помоћне књиге. Уписници се састоје из потребног броја табака прописаног обрасца, који су повезани у књигу са тврдим корицама. На корицама се ставља ознака уписника и година на коју се уписник односи (на пример, „Су 2017.“, „П. 2018.“). На исти начин оснивају се именици и друге помоћне књиге. Уписник и помоћне књиге води писарница. Уписници се воде одвојено за поједине врсте предмета. Уписник се води тако да се увек може из њих утврдити у ком је стадијуму поступак по одређеном предмету и где се предмет налази.
На унутрашњој страни корица сваког уписника морају се ставити штампана објашњења и упутство за њихово вођење. Писмена се у уписнике заводе хронолошким редом, а на исти начин се воде и помоћне књиге. Сваки предмет у уписнику води се до окончања поступка под истим редним бројем, осим у случају раздвајања предмета. Уписници се воде хемијском оловком, привремене забелешке обичном оловком, док се црвеном оловком стављају забелешке које су предвиђене пословником. Уписници се могу водити на картицама и рачунарима, али морају имати исте рубрике као и уписници. У уписницима се евидентира на прописан начин спајање и раздвајање предмета. Предмет заведен у уписник уводи се одмах у одговарајући именик. Ако се уписник води на рачунару, не води се именик. Сви судови воде уписнике, и то: Уписник судске управе „Су“, Попис списа судске управе „Пс“ и Поверљиви и строго поверљиви уписник судске управе „Пов. Су“ и „Стр. пов. Су“.
Основни судови воде уписнике за: 
1. 
кривичне предмете са одговарајућим скраћеницама „Ки“, „К“, „К1“, „К2“, „К3“, „Кри“, „Ки Пов“, „Кр“, „Ку“, „Кп“, „Кв“, „Ик“ и др.;
2. 
грађанске предмете са одговарајућим скраћеницама „П“, „П1“, „П2“, „Пл“, „Ив“, „Икд“, „О“, „Р“ и друго. 
Наведена подела уписника са скраћеницама присутна је и код Виших судова, апелационих судова, привредних судова и прекршајних судова, као и Привредног апелационог суда, Управног суда и Врховног касационог суда. 
Помоћне књиге које се воде у суду су: књига условних осуда, књига условних отпуста, књига одузетих предмета и књига одузетог оружја, Контролник новчаних казни трошкова кривичног поступка и одузете имовинске користи, Контролник лица у притвору, Евиденција о надзору над извршењем казне затвора, Списак пописа, Доставне књиге и друго. 
У поступку пред судовима у Републици Србији плаћају се судске таксе по одредбама Закона о судским таксама и таксене тарифе који су саставни део закона. Законом о судским таксама регулисан је начин утврђивања вредности спора ради наплате судске таксе, ослобађање од судских такси, поступак за наплату судских такси, повраћај судских такси и издавање и малопродаја судских такси.
26. Канцеларијско пословање у јавном тужилаштву
Административни послови који се односе на пријем поднесака, списа, новчаних писма, телеграма, пакета и других пошиљака за јавна тужилаштва врши се у писарници. Општа правила канцеларијског пословања примењују се у раду писарнице тужилаштва са одређеним специфичностима.
Основна евиденција о предметима и актима у тужилаштву води се по систему уписника. Водилац уписника је дужан да примљена и распоређена писмена заведе у одговарајуће уписнике оног дана и под оним датумом када су примљени. Уписивањем писмена у одговарајући уписник оснива се предмет – спис. Писмено којим се оснива нови предмет улаже се у омот списа на коме се исписује ознака предмета, који се састоји од назива уписника, редног броја уписа и последња два броја године у којој је предмет унет у уписник (на пример Кт 81/16). Прво писмено уписује се на омогу списа под редним бројем „1“. Остала писмена уписују се под наредним редним бројевима. На омоту списа уписују се и предузете радње – прикупљање потребних обавештења, стављање захтева за спровођење истраге, учешће у истрази, учешће на претресу, итд. Пошто се изврше све претходне радње у вези са оснивањем и сређивањем предмета, водилац уписника предаје предмет у рад на основу интерне доставне књиге. Предмете хитне природе, а посебно притворске предмете, писарница је дужна да одмах унесе у уписник и преда у рад пошто се видно означи ознаком „хитно“.
У јавном тужилаштву воде се: Кривични уписник са посебним ознакама („КТ“, „КТМ“, „КТЖ“ итд.), Уписник пријављених за привредни преступ, Уписник за управне предмете, Уписник за грађанске предмете, Уписник за персоналне послове и Уписник за административне послове, са посебним ознакама за сваку врсту уписника. Уписник и помоћне књиге воде се засебно за сваку врсту предмета и за сваку календарску годину. За сваки уписник за који се предвиђа да ће број предмета годишње бити већи од 200, обавезно се води именик. Када је рад по одређеном предмету завршен, редни број тог предмета заокружује се у уписнику црвеном оловком. Уписници се закључују на крају године, стављањем констатације која садржи редни број последњег уписаног предмета, укупан број незавршених предмета навођењем њихових бројева и датума закључења уписника. Констатацију потписују водилац уписника и јавни тужилац.
Завршени предмети чувају се у јавном тужилаштву одређено време. После истека одређених рокова, са предметима – списима се даље поступа на начин прописан законом.
27. Канцеларијско пословање у установама за извршење кривичних санкција
Казнено-поправни дом уводи осуђена лица у матичну књигу по датуму пријема на издржавању казне. Затвор води посебну књигу за осуђене и за прекршајно кажњена лица и закључује их сваке календарске године. У матичну књигу уносе се следећи подаци: редни број, јединствени матични број грађана, презиме, очево име и име, дан, месец и година рођења, место, општина у којој је рођен, држављанство, национална припадност, пребивалиште односно боравиште, школска, односно стручна спрема и занимање, назив кривичног дела, члан и закон односно назив прекршаја, назив органа који је одлуку донео, број и датум одлуке којом је осуђен, врста и висина казни и мере безбедности, да ли је дошао сам или је приведен, датум и час пријема у установу, време проведено у притвору, почетак издржавања казне, истек казне, назив органа, број и датум одлуке којом је казна измењена, правни основ и датум пуштања на слободу, да ли је и колико пута повратник, примедба (премештај, прекид и друго).
Поред матичне књиге као основне евиденције води се и азбучни регистар који садржи јединствени матични број грађана, презиме, очево име и име, датум доласка, датум и основ изласка из установе. Регистар се води одвојено за осуђена, прекршајно кажњена и притворена лица.
За свако осуђено лице води се лични лист, у који се уписују подаци на основу судске одлуке или решења судије за прекршаје, упутног акта, извода из криминалистичке евиденције и других званичних списа. У лични лист улажу се сви списи који се односе на третман осуђеног лица. Свака статусна промена уноси се у лични лист. У лични лист уносе се подаци који се односе на преваспитање (похвале, награде, дисциплинске казне) и други потребни подаци о осуђеном, спајање казне затвора и др. Након пуштања на слободу осуђеног лица лични лист се трајно чува у установи. На личном листу се оставља у десном углу простор за фотографију. На првој страници личног листа уписују се лични подаци осуђеног лица, на другој страни личног листа уписују се подаци о раније изреченим и извршеним кривичним санкцијама, на трећој страни личног листа уписују се подаци о члановима породице и примедба, подаци о основном и стручном образовању, тетоважи, здравствене промене и на четвртој страни личног листа уноси се лични опис осуђеног лица. Картотека осуђених лица у казнено-поправном дому води се за потребе Министарства правде.
Поред основне евиденције осуђених лица, установе за извршење заводских санкција воде и помоћне евиденције. Помоћне евиденције су: књига дневног бројног стања лица на издржавању казне затвора. Ова књига води се о дневном кретању лица (дошли – отишли) посебно за мушка, а посебно за женска лица. Такође, у овој књизи се посебно исказују осуђена, прекршајно кажњена и притворена лица. 
Уз наведене, води се и Роковник истека казне, Књига пролазника, Књига извршених бекстава, Књига дисциплинских казни, Дисциплинска пријава, Књига лекарских прегледа, Књига умрлих лица, Књига молби и жалби, Књига лица пуштених на условни отпуст и друге евиденције.
Министарство правде води посебне књиге у које се уносе подаци о лицима којима је извршен прекид казне, према којима је изречена посебна мера усамљења, као и о лицима која су побегла из установе.

Извори
1. Зaкoн о електронској управи („Службени гласник РС“, број 27/18)
2. Зaкoн o eлeктрoнскoм дoкумeнту, eлeктрoнскoj идeнтификaциjи и услугaмa oд пoвeрeњa eлeктрoнскoм пoслoвaњу („Службени гласник РС“, број 94/17)
3. Закон о културним добрима („Службени гласник РС“, бр. 71/94, 52/11 – др. закон и 99/11 – др. закон)
4. Закон о државном печату Републике Србије („Службени гласник РС“, број 101/07)
5. Закон о печату државних и других органа („Службени гласник РС“, број 101/07)
6. Закон о републичким административним таксама („Службени гласник РС“, бр. 43/03, 51/2003 – исправка, 61/05, 101/05 – др. закон, 5/09, 54/09, 50/11, 70/2011 – усклађени дин. износа, 55/12 – усклађени дин. износа, 93/12, 47/13 – усклађени дин. износа, 65/13 – др. закон, 57/14 – усклађени дин. износа, 45/15 – усклађени дин. износа, 83/15, 112/15, 50/16 – усклађени дин. износа, 61/17 – усклађени дин. износа, 113/17, 3/18 – исправка, 50/18 – усклађени дин. износа, 95/18 и 38/19 – усклађени дин. износа)
7. Закон о судским таксама („Службени гласник РС“, бр. 28/94, 53/95, 16/97, 34/01 – др. закон, 9/02, 29/04, 61/05, 116/08 – др. закон, 31/09, 101/11, 93/12, 93/14, 106/15 и 95/18)
8. Уредба о канцеларијском пословању органа државне управе („Службени гласник РС“, бр. 80/92, 45/16 и 98/16)
9. Уредба о електронском канцеларијском пословању („Службени гласник РС“, бр. 40/10 и 42/17) 
10. Уредба о категоријама регистратурског материјала с роковима чувања („Службени гласник РС“, број 44/93)
11. Уредбa о посебним мерама физичко-техничке заштите тајних података („Службени гласник РС“, број 97/11)
12. Уредба о Канцеларији за информационе технологије и електронску управу („Службени гласник РС“, број 73/17)
13. Правилник о управи у јавним тужилаштвима („Службени гласник РС“, бр. 110/09, 87/10, 5/12, 54/17 и 14/18)
14. Правилник о начину на који органи врше увид, прибављају, обрађују и уступају, односно достављају податке о чињеницама о којима се води службена евиденција из регистара у електронском облику, а који су неопходни за одлучивање у управном поступку („Службени гласник РС“, број 57/19)
15. Упутство о канцеларијском пословању органа државне управе („Службени гласник РС“, бр. 10/93, 14/93 – исправка, 67/16 и 3/17)
16. Упутство о електронском канцеларијском пословању органа државне управе („Службени гласник РС“, број 102/10)
17. Упутство о врстама евиденције и начину вођења евиденције осуђених и притворених лица(„Службени гласник РС“, број 58/81)
18. Судски пословник („Службени гласник РС“, бр. 110/09, 70/11, 19/12, 89/13, 96/15, 104/15, 113/15 – исправка, 39/16, 56/16, 77/16 и 16/18, 78/18 и 43/19)

РАДНО ЗАКОНОДАВСТВО

I. ИЗВОРИ РАДНОГ ПРАВА
Изворе радног права чине правни акти међународног и унутрашњег права.
Међународни извори радног права јесу:
– 
акти универзалног карактера (њих усвајају светске међународне организације, као што су Организација уједињених нација и Међународна организација рада);
– 
билатерални међудржавни уговори (уговори који су закључени између две државе којима се уређују одређена питања у области рада и они обавезују само државе уговорнице).
Најзначајнији акти Организације уједињених нација у области радног права јесу: Универзална декларација о правима човека (из 1948) и Међународни пакт о економским, социјалним и културним правима (из 1966).
У оквиру Међународне организације рада усвајају се препоруке (немају обавезну правну снагу, али имају политички и морални ауторитет) и конвенције (врло су значајне и имају правну снагу, па обавезују државе чланице које су их ратификовале).
Према Уставу Републике Србије, општеприхваћена правила међународног права и потврђени међународни уговори саставни су део правног поретка Републике Србије и непосредно се примењују.
У Републици Србији унутрашњи извори радног права јесу: одредбе Устава Републике Србије о праву на рад и правима по основу рада; закони; подзаконски акти; колективни уговори; правилници о раду и други општи акти којима се уређују радни односи и права по основу рада.
О одредбама Устава било је речи у делу Приручника који се односи на Уставно уређење.
Закон о раду има карактер општег закона о радним односима и важи за све запослене и све послодавце, ако посебним законом није друкчије одређено.
Од посебних закона нарочито је значајан Закон о државним службеницима, који се примењује на радне односе у државним органима. Због специфичности положаја запослених у неким државним органима (запослени на пословима безбедности, порески и царински службеници 
и сл.), поједина питања радноправног статуса државних службеника у тим органима уређују системски закони у областима које су у њиховом делокругу, као што су, на пример, Закон о пореском поступку и пореској администрацији, Царински закон, Закон о полицији, Закон о извршењу кривичних санкција и други.
Kада је реч о радним односима у органима аутономне покрајине и органима јединица локалне самоуправе, у марту 2016. године донет је Закон о запосленима у аутономним покрајинама и јединицама локалне самоуправе. Овим законом се уређују права и дужности из радног односа запослених у органима аутономних покрајина и јединицама локалне самоуправе. Такође, одредбе овог закона се примењују и на запослене у органима градских општина, као и службама и организацијама које оснива надлежни орган аутономне покрајине, јединице локалне самоуправе и градске општине, према посебном закону. Одредбе овог закона се не примењују на запослене у привредним друштвима, предузећима, установама, јавним агенцијама, фондовима и фондацијама које оснива надлежни орган аутономне покрајине, јединице локалне самоуправе и градске општине, према посебном пропису.
Одређена права по основу рада уређују и следећи закони: Закон о безбедности и здрављу на раду, Закон о условима за заснивање радног односа са страним држављанима, Закон о запошљавању и осигурању за случај незапослености, Закон о пензијском и инвалидском осигурању, Закон о здравственом осигурању, Закон о мирном решавању радних спорова, Закон о штрајку и тако даље.
Права, обавезе и одговорности из радног односа уређују се и колективним уговором и уговором о раду, а правилником о раду, односно уговором о раду само када је то Законом о раду одређено.
Законом о државним службеницима прописано је да Влада и репрезентативни синдикати који су основани за територију Републике Србије закључују посебан колективни уговор за државне органе, који се примењује на права и дужности државних службеника и намештеника.
Међусобни однос закона, колективног уговора, правилника о раду и уговора о раду. Колективни уговор и правилник о раду (даље: општи акт) и уговор о раду не могу да садрже одредбе којима се запосленом дају мања права или утврђују неповољнији услови рада од права и услова који су утврђени законом, али се овим актима могу утврдити већа права и повољнији услови рада од права и услова утврђених законом, као и друга права која нису утврђена законом (осим ако законом није друкчије одређено). Ако општи акт и поједине његове одредбе утврђују неповољније услове рада од услова утврђених законом, примењују се одредбе закона. Поједине одредбе уговора о раду којима су утврђени неповољнији услови рада од услова утврђених законом и општим актом, односно које се заснивају на нетачном обавештењу од стране послодавца о појединим правима, обавезама и одговорностима запосленог, ништаве су. Ништавост одредаба уговора о раду утврђује се пред надлежним судом, а право да се захтева утврђивање ништавости не застарева.
II. РАДНИ ОДНОСИ У ДРЖАВНИМ ОРГАНИМА
1. Специфичност рада у државним органима
Рад у државним органима није изложен деловању начела тржишне конкуренције која би побољшала његову ефикасност. Поред тога, државни службеници нису само запослена лица чији је послодавац држава већ су они и представници државне власти. Недостатак утакмице на тржишту рада, карактеристичне за приватни сектор, као и посебан положај државних службеника, захтевају специфично уређивање, посебан режим рада у државним органима. Зато је и у упоредном праву правило да у државној управи и другим државним органима раде лица (државни службеници) чији се радноправни статус уређује посебним законом. Држава је дужна да обезбеди професионални службенички кадар који ће поступати законито, по правилима струке, непристрасно и политички неутрално. Специфичност рада у државним органима условила је доношење посебног закона – Закона о државним службеницима.
2. Основна правила о државним службеницима
2.1. Појам државних службеника и појам намештеника
Запослени у државним органима деле се на државне службенике и намештенике. Подела се заснива на разлици послова које обављају.
Државни службеници раде на оним пословима који су примерени искључиво државним органима. Сагласно томе, државни службеник је лице чије се радно место састоји од послова из делокруга органа државне управе, судова, јавних тужилаштава, Републичког јавног правобранилаштва, служби Народне скупштине, председника Републике, Владе, Уставног суда и служби органа чије чланове бира Народна скупштина или с њима повезаних општих правних, информатичких, материјално-финансијских, рачуноводствених и административних послова.
Државни службеници нису народни посланици, председник Републике, судије Уставног суда, чланови Владе, судије, јавни тужиоци, заменици јавних тужилаца и друга лица која на функцију бира Народна скупштина или поставља Влада и лица која према посебним прописима имају положај функционера.
Намештеник је лице чије се радно место састоји од пратећих помоћно-техничких послова у државном органу. Намештеници обављају послове опште природе, који могу да се раде и у приватном сектору.
2.2. Послодавац
Послодавац државних службеника и намештеника је Република Србија. Одређивање Републике Србије као послодавца омогућава континуитет радног односа при преласку из једног државног органа у други. Права и дужности послодавца у име Републике Србије врши руководилац државног органа (даље: руководилац), ако Законом о државним службеницима или посебним законом или другим прописом није друкчије одређено.
2.3. Примена општих прописа о раду 
и посебног колективног уговора
На права и дужности државних службеника који нису уређени Законом о државним службеницима или неким другим посебним законом или другим прописом примењују се општи прописи о раду и посебан колективни уговор за државне органе (закључују га Влада и репрезентативни синдикати који су основани за територију Републике Србије).
На права и дужности намештеника примењују се општи прописи о раду (Закон о раду) и посебан колективни уговор за државне органе, ако Законом о државним службеницима или посебним законом није друкчије одређено.
У Приручнику ће посебно бити обрађени они институти Закона о раду који се примењују и на државне службенике.
2.4. Начела деловања државних службеника
Државни службеник дужан је да поступа у складу са Уставом, законом и другим прописом, према правилима струке, непристрасно и политички неутрално и он не сме да на раду изражава и заступа своја политичка уверења.
Процеси управљања кадровима у државним органима заснивају се на компетенцијама потребним за делотворно обављање послова у државном органу. Компетенције, у смислу овог закона, представљају скуп знања, вештина, особина, ставова и способности које државни службеник поседује, а који обликују његово понашање и воде постизању очекиване радне успешности на радном месту. 
Државни службеник одговара за законитост, стручност и делотворност свог рада. Нико не сме вршити утицај на државног службеника да нешто чини или не чини супротно прописима.
Забрањено је повлашћивање или ускраћивање државног службеника у његовим правима или дужностима, посебно због расне, верске, полне, националне или политичке припадности или због неког другог личног својства. 
Државни службеник је дужан да у свом раду и приликом обавештавања јавности обезбеди заштиту података о личности у складу са законом. При запошљавању у државни орган кандидатима су под једнаким условима доступна сва радна места. Избор кандидата врши се на основу провере компетенција. Поред тога, при запошљавању у државне органе води се рачуна о томе да национални састав, заступљеност полова и број особа са инвалидитетом одслика у највећој могућој мери структуру становништва.
Напредовање државног службеника зависи од радне успешности и потреба државног органа. Државни службеници имају право и дужност да се стручно усавршавају према потребама државног органа и једнаки су кад се одлучује о напредовању и награђивању и остваривању њихове правне заштите.
3. Права и дужности државних службеника
3.1. Права државних службеника
Државни службеник има право на услове рада који му неће угрозити живот и здравље, на техничке и друге услове потребне за рад и на заштиту од претњи, напада и свих врста угрожавања безбедности на раду.
Поред тога, има право: на плату, накнаде и друга примања; на одморе и одсуства према општим прописима о раду и посебном колективном уговору; на годишњи одмор од најмање 20, а највише 35 радних дана, према мерилима одређеним посебним колективним уговором; да буде члан синдиката и професионалног удружења и њихових органа управљања. Државни службеник који остварује право на скраћено радно време има право на годишњи одмор највише до 40 радних дана.
Државни службеник има и право да изјави жалбу на решење којим се одлучује о његовим правима и дужностима, у року од осам дана од дана достављања решења, ако Законом о државним службеницима жалба није изричито искључена, односно ако није одређен краћи рок за њено изјављивање.
Достављање решења државном службенику врши се у просторијама државног органа, а ако је државни службеник одсутан с рада, достављање се врши поштом на адресу коју је државни службеник пријавио државном органу и која се налази у његовом професионалном досијеу. 
Ако достављање решења није успело, службено лице државног органа саставља писмену забелешку. У том случају решење се објављује на огласној табли државног органа и по истеку осам дана од дана објављивања сматра се достављеним. 
3.2. Дужности државних службеника
Државни службеник дужан је да изврши усмени налог претпостављеног, изузев кад сматра да је налог супротан прописима, правилима струке или да његово извршење може да проузрокује штету, што саопштава претпостављеном. Налог који претпостављени понови у писменом облику државни службеник дужан је да изврши и о томе писмено обавести руководиоца.
Државни службеник дужан је да одбије извршење усменог или писменог налога ако би оно представљало кажњиво дело и да о томе писмено обавести руководиоца, односно орган који надзире рад државног органа ако је налог издао руководилац.
Државни службеник дужан је да прихвати радно место у истом или другом државном органу на које је према одредбама Закона о државним службеницима трајно или привремено премештен.
Дужан је, такође, да, по писменом налогу претпостављеног, ради и послове који нису у опису његовог радног места ако за њих испуњава услове, због привремено повећаног обима посла или замене одсутног државног службеника, али најдуже 30 радних дана (послови могу да трају и дуже од 30 радних дана ако је потребно да државни службеник на положају замени другог или ако на положају не ради нико). У случају елементарних непогода, више силе или других непредвидивих околности, државни службеник је дужан да, по писменом налогу претпостављеног, ради на радном месту нижем од свог док трају те околности. Он за то време задржава права која произлазе из његовог радног места.
Државни службеник или намештеник дужан је да чува државну, војну, службену и пословну тајну у складу са посебним прописима. Одређивање и чување тајне, као и мере заштите тајне уређују се посебним прописима. 
Државни службеник или намештеник дужан је да писмено обавести непосредно претпостављеног или руководиоца ако у вези са обављањем послова радног места дође до сазнања да је извршена радња корупције од стране државног функционера, државног службеника или намештеника у државном органу у којем ради. Државни службеник или намештеник од дана подношења писменог обавештења ужива заштиту у складу са законом. 
Дужан је и да поштује радно време и правила понашања у државном органу. Ако је спречен да ради, дужан је да о разлозима обавести непосредно претпостављеног у року од 24 сата од настанка разлога.
3.3. Спречавање сукоба интереса
Сукоб интереса, у смислу овог закона, јесте ситуација у којој државни службеник има приватни интерес који утиче, може да утиче или изгледа као да утиче на његово поступање у обављању послова његовог радног места, на начин који угрожава јавни интерес. 
Приватни интерес државног службеника је било каква корист или погодност за државног службеника или са њиме повезано лице.
Државни службеник дужан је да предузме све што је у његовој моћи како би избегао било какву ситуацију сукоба интереса, а ако се таква ситуација није могла избећи, примењују се одредбе овог закона о управљању сукобом интереса.
На одређивање круга повезаних лица, у смислу одредби закона о спречавању сукоба интереса, примењују се прописи којима се уређује спречавање сукоба интереса при вршењу јавних функција. 
Државни службеник и са њим повезана лица не смеју тражити, нити примити ствар, услугу или било какву другу корист дату или учињену без одговарајуће накнаде (у даљем тексту: поклон) за себе или повезана лица, а који утичу, могу утицати или се чини да утичу на непристрасно или професионално обављање дужности, односно који се могу сматрати наградом у вези са вршењем његових дужности, изузев пригодног поклона мање вредности. 
Пригодни поклон је поклон који се прима у приликама када се протоколарно или традиционално размењују, а који ни тада не може бити у новцу или хартијама од вредности. 
Државни службеник дужан је да о поклону у вези са обављањем своје дужности обавести државни орган у којем је запослен најкасније наредног дана од дана пријема поклона, а државни орган дужан је да води евиденцију о свим поклонима које су примили државни службеници. 
На садржину обавештења о примљеном поклону и евиденције о поклонима, као и на начин утврђивања вредности и висине поклона чији је пријем дозвољен сходно се примењују одредбе закона којим се уређује спречавање сукоба интереса при вршењу јавних функција. 
Он не сме да користи рад у државном органу да би утицао на остваривање својих права или права с њиме повезаних лица.
Државни службеник може, уз писмену сагласност руководиоца, ван радног времена да ради за другог послодавца ако додатни рад није забрањен посебним законом или другим прописом, ако не ствара могућност сукоба интереса или не утиче на непристрасност рада државног службеника. 
Руководилац о давању писмене сагласности одлучује у року од три дана од дана достављања захтева државног службеника за добијање сагласности. 
Кад државним органом руководи државни службеник, о давању сагласности за његов додатни рад и о забрани додатног рада одлучује државни орган или тело надлежно за његово постављење у року од 10 дана од дана достављања захтева државног службеника. 
Сагласност руководиоца није потребна за додатни научноистраживачки рад, објављивање ауторских дела и рад у културно-уметничким, хуманитарним, спортским и сличним удружењима, али је државни службеник дужан да о додатном раду обавести руководиоца наредног радног дана од дана почетка обављања додатног рада. Руководилац може забранити и такав рад ако се њиме онемогућава или отежава рад државног службеника, штети угледу државног органа, односно ствара могућност сукоба интереса или утиче на непристрасност рада државног службеника.
Државни службеник не сме да оснује привредно друштво, јавну службу, нити да се бави предузетништвом. 
Државни службеник дужан је да податке о лицу на које је пренео управљачка права и доказе о њиховом преносу достави руководиоцу, а државни службеник који је на положају Агенцији за борбу против корупције, која је дужна да о томе податке објави на својој интернет презентацији. 
Такође, државни службеник не сме бити директор, заменик или помоћник директора правног лица, а члан управног одбора, надзорног одбора или другог органа управљања правног лица може бити једино ако га именује Влада или други државни орган. 
Државни службеник може да буде члан органа удружења.
Државни службеник је дужан да обавести руководиоца о чланству у органима правних лица, односно удружења у року од пет дана од дана именовања у орган. 
Државни орган води евиденцију о чланству државних службеника у органима удружења.
Пријављивање интереса у вези с одлуком државног органа. Управљање сукобом интереса. Државни службеник дужан је да одмах по сазнању, а најкасније првог наредног радног дана, писмено пријави непосредном руководиоцу постојање приватног интереса у вези са обављањем одређених послова, односно однос зависности у вези са обављањем одређених послова са удружењем у чијем органу је члан и да се уздржи од даљих активности које могу угрозити јавни интерес док руководилац не одреди другог државног службеника који ће обављати те послове. 
Сматраће се да приватни интерес нарочито постоји ако државни службеник учествује у пословима надзора или контроле, односно у другим пословима у којима се одлучује о правима и обавезама правних 
лица или предузетника код којих државни службеник обавља додатни рад или је обављао додатни рад у периоду од две године пре вршења надзора или контроле, односно одлучивања. Ако непосредни руководилац сматра да не постоји oднос зависности или приватни интерес који оправдава изузимање државног службеника из обављања одређених послова, дужан је да о томе обавести државног службеника у року од три дана од дана пријема пријаве, након чега државни службеник наставља рад на тим пословима.
Кад државним органом руководи државни службеник, он о интересу писмено обавештава државни орган или тело надлежно за његово постављење. 
Тиме се не дира у правила о изузећу прописана законом којим се уређује општи управни поступак.
Ако државни службеник има сумњу у погледу тога да ли постоји сукоб интереса или могућност прихватања поклона, дужан је да o томе у року од три дана писмено затражи мишљење руководиоца, а руководилац је дужан да државном службенику достави писмени одговор у року од пет дана од дана пријема захтева за мишљење. 
Државни орган дужан је да одреди државног службеника који ће бити обучен да:
1) 
даје савете и смернице другим државним службеницима и руководиоцу у вези са спречавањем сукоба интереса;
2) 
учествује у припреми плана интегритета нарочито у делу који се односи на утврђивање послова који су нарочито подложни корупцији, начину њихове контроле и предлагању превентивних мера за смањење корупције; 
3) 
прима обавештења о примљеном поклону и води евиденцију о свим поклонима, пријавама о сукобу интереса и мерама које су предузете ради спречавања сукоба интереса; 
4) 
разматра ефикасност примене правила о сукобу интереса у државном органу и предлаже мере за њихово унапређење;
5) 
сачини извештај о управљању сукобом интереса у државном органу.
Државни орган објављује годишњи извештај о управљању сукобом интереса у државном органу.
На државне службенике на положају примењују се и прописи којима се уређује спречавање сукоба интереса при вршењу јавних функција.
4. Врсте радних места државних службеника
4.1. Подела радних места
Радна места државних службеника, у зависности од сложености послова, овлашћења и одговорности, деле се на:
1) положаје и
2) извршилачка радна места.
Подела радних места на којима се обављају безбедносно-обавештајни послови, дипломатско-конзуларни послови, послови извршења кривичних санкција, послови који подразумевају примену посебних прописа из надлежности поступања полиције и примену царинских и пореских правила, поступака и администрације, одређује се посебним законом. 
1) Положај је радно место на коме државни службеник има овлашћења и одговорности у вези с вођењем и усклађивањем рада у државном органу.
Положај се стиче постављењем од Владе или другог државног органа или тела. Влада поставља на положај помоћника министра, секретара министарства, директора органа управе у саставу министарства, помоћника директора органа управе у саставу министарства, директора посебне организације, заменика и помоћника директора посебне организације, директора службе Владе, заменика и помоћника директора службе Владе, заменика и помоћника генералног секретара Владе, државног правобраниоца и заменика државног правобраниоца. Положаји у судовима и јавним тужилаштвима одређују се актом Врховног касационог суда Србије, односно Републичког јавног тужиоца, а положаји у осталим државним органима одређују се актима тих органа.
2) Извршилачка радна места јесу сва радна места која нису положаји, укључујући и радна места руководилаца ужих унутрашњих јединица у државном органу (начелник одељења, шеф одсека, руководилац групе). Разврставају се по звањима, у зависности од сложености и одговорности послова, потребних знања и способности и услова за рад. Звања се не везују за људе, већ за послове радног места. Стога је промена радног места услов за напредовање и стицање вишег звања.
Звања су виши саветник, самостални саветник, саветник, млађи саветник, сарадник, млађи сарадник, референт и млађи референт. 
У звању вишег саветника раде се најсложенији послови који знатно утичу на постизање резултата у некој области из делокруга државног органа, уз обраћање претпостављеном само о питањима вођења политике. За рад на пословима у звању вишег саветника државни службеник мора да има стечено високо образовање на основним академским студијама у обиму од најмање 240 ЕСПБ бодова, мастер академским студијама, специјалистичким академским студијама, специјалистичким струковним студијама, односно на основним студијама у трајању од најмање четири године или специјалистичким студијама на факултету и најмање седам година радног искуства у струци. 
У звању самосталног саветника раде се сложени послови који захтевају посебно специјалистичко знање и искуство, самосталан рад без надзора претпостављеног и доношење одлука у сложеним случајевима 
уз само општа усмерења и упутства претпостављеног. За рад на пословима у звању самосталног саветника државни службеник мора да има стечено високо образовање на основним академским студијама у обиму од најмање 240 ЕСПБ бодова, мастер академским студијама, специјалистичким академским студијама, специјалистичким струковним студијама, односно на основним студијама у трајању од најмање четири године или специјалистичким студијама на факултету и најмање пет година радног искуства у струци. 
У звању саветника раде се сложени послови који подразумевају примену утврђених метода рада, уз повремени надзор претпостављеног. За рад на пословима у звању саветника државни службеник мора да има стечено високо образовање на основним академским студијама у обиму од најмање 240 ЕСПБ бодова, мастер академским студијама, специјалистичким академским студијама, специјалистичким струковним студијама, односно на основним студијама у трајању од најмање четири године или специјалистичким студијама на факултету и најмање три године радног искуства у струци. 
У звању млађег саветника раде се сложени послови који подразумевају примену утврђених метода рада, уз редован надзор претпостављеног. За рад на пословима у звању млађег саветника државни службеник мора да има стечено високо образовање на основним академским студијама у обиму од најмање 240 ЕСПБ бодова, мастер академским студијама, у специјалистичким академским студијама, специјалистичким струковним студијама, односно на основним студијама у трајању од најмање четири године или специјалистичким студијама на факултету и најмање једну годину радног искуства у струци или најмање пет година радног стажа у државним органима. У овом случају, наиме, треба правити разлику између захтева (услова) који се тиче радног искуства у струци (завршен приправнички стаж обезбеђује једну годину радног искуства на пословима који захтевају одређени степен и врсту образовања) и алтернативно постављеног услова који се односи на дужину радног стажа у државним органима (пет година), независно од послова које је лице обављало у државном органу. Могуће је, наиме, да неко заснује радни однос у државном органу и оствари одређене године радног стажа на пословима који се обављају у звању које захтева нижи степен образовања и да, уз рад, стекне високо образовање. Овакво законско решење обезбеђује таквом лицу могућност распоређивања на радно место разврстано у звање млађег саветника по поједностављеној процедури.
У звању сарадника обављају се мање сложени послови који обухватају ограничен круг међусобно повезаних различитих задатака и захтевају способност самосталне примене утврђених метода рада, поступака или стручних техника, уз општа усмерења и упутства и повремени надзор претпостављеног. Рад у звању млађег сарадника подразумева послове истог степена сложености који су прецизно одређени и 
подразумевају примену утврђених метода рада, поступака или стручних техника уз способност решавања рутинских проблема, али, поред општих усмерења, тај рад захтева и појединачна упутства и редован надзор претпостављеног. 
За рад у звању сарадника државни службеник мора да има стечено високо образовање на основним студијама у обиму 180 ЕСПБ бодова, основним струковним студијама, односно на студијама у трајању до три године, и најмање три године радног искуства у струци, а за рад у звању млађег сарадника државни службеник мора да има стечено високо образовање на основним студијама у обиму од 180 ЕСПБ бодова, основним струковним студијама, односно на студијама у трајању до три године и најмање девет месеци радног искуства у струци или најмање пет година радног стажа у државним органима. 
На радним местима која су разврстана у звање референта (административни, технички и други претежно рутински послови који обухватају широк круг задатака и могу захтевати познавање и примену једноставнијих метода рада или поступака, а раде се самостално и уз повремени надзор претпостављеног) може да ради државни службеник који има завршену средњу школу и најмање две године радног искуства у струци, а у звању млађег референта (послови који обухватају ограничени круг сличних задатака) – завршену средњу школу и најмање шест месеци радног искуства у струци. 
Под радним искуством у струци подразумева се радно искуство на пословима у оквиру захтеване врсте и степена стручне спреме, односно образовања које се захтева за радно место чије послове државни службеник обавља.
Разврставање радних места, послови који се раде у сваком од звања и мерила за опис послова радних места у правилнику о унутрашњем уређењу и систематизацији радних места врши се уредбом Владе која важи за одређени орган државне управе.
Компетенције потребне за обављање послова радног места су понашајне и функционалне.
Понашајне компетенције представљају скуп радних понашања потребних за делотворно обављање свих послова у државном органу.
Понашајне компетенције су:
1) управљање информацијама; 
2) управљање задацима и остваривање резултата; 
3) оријентација ка учењу и променама; 
4) изградња и одржавање професионалних односа; 
5) савесност, посвећеност и интегритет.
Понашајне компетенције су и:
1) 
управљање људским ресурсима – за радна места руководилаца ужих унутрашњих јединица и положаје;
2) стратешко управљање – за положаје.
Функционалне компетенције представљају скуп знања и вештина потребних за делотворно обављање послова у државном органу и могу бити опште и посебне.
Опште функционалне компетенције представљају скуп знања и вештина потребних за делотворно обављање послова на свим радним местима државних службеника у било којој области рада или било ком радном месту.
Опште функционалне компетенције су:
1) организација и рад државних органа Републике Србије;
2) дигитална писменост;
3) пословна комуникација.
Посебне функционалне компетенције представљају скуп знања и вештина потребних за делотворно обављање послова у одређеној области рада и на одређеном радном месту.
Aктом Владе, на предлог Службе за управљање кадровима, ближе се одређују понашајне и опште функционалне компетенције и показатељи њиховог испољавања, као и посебне функционалне компетенције у одређеној области рада, начин њиховог одређивања и области знања и вештина на које се односе.
Посебне функционалне компетенције у одређеној области рада, начин њиховог одређивања и области знања и вештина на које се односе могу се одредити актом министра надлежног за правосуђе за запослене у судовима, јавним тужилаштвима и Државном правобранилаштву, а за остале државне органе – актом руководиоца.
Посебне функционалне компетенције на одређеном радном месту могу се утврдити при састављању описа послова радног места у складу са уредбом Владе, односно актом другог државног органа.
5. Попуњавање слободних радних места
5.1. Услови за запослење
Као државни службеник може да се запосли пунолетан држављанин Републике Србије који има прописану стручну спрему и испуњава остале услове одређене законом, другим прописом и правилником о унутрашњем уређењу и систематизацији радних места у државном органу, ако му раније није престајао радни однос у државном органу због теже повреде дужности из радног односа и није осуђиван на казну затвора од најмање шест месеци.
Као државни службеник на извршилачком радном месту може да се запосли и лице које нема положен државни стручни испит, али је дужно да га положи у року утврђеном овим законом.
Поред тога, за рад на положају потребно је и стечено високо образовање на основним академским студијама у обиму од најмање 240 ЕСПБ бодова, мастер академским студијама, специјалистичким академским студијама, специјалистичким струковним студијама, односно на основним студијама у трајању од најмање четири године или специјалистичким студијама на факултету и најмање девет година радног искуства у струци или седам година радног искуства у струци од којих најмање две године на руководећим радним местима или пет година радног искуства на руководећим радним местима. 
Државни службеник који је први пут постављен на положај дужан је да у року од једне године од дана постављења на положај похађа програм обуке у областима стручног усавршавања утврђеним за државне службенике који се први пут постављају на положај.
На интерном конкурсу кад положај попуњава Влада могу да учествују само државни службеници из органа државне управе и служби Владе који су претходне две године оцењени оценом ,,нарочито се истиче“ који су већ на положају, којима је протекло време на које су постављени, који су поднели оставку на положај или којима је положај укинут.
5.2. Допуштеност и начин попуњавања радног места
Радна места, потребан број државних службеника на сваком радном месту, услови за рад на сваком радном месту, државни стручни испит или посебан стручни испит и потребно радно искуство у струци, као и потребне компетенције за обављање послова радног места у државном органу одређују се правилником о унутрашњем уређењу и систематизацији радних места у државном органу (даље: Правилник).
Радно место може да се попуни кад се испуне два услова:
– да је радно место предвиђено Правилником и
– да се његово попуњавање уклапа у донесени кадровски план.
Кад се оба услова испуне, руководилац одлучује да ли је потребно да се радно место попуни. Извршилачко радно место попуњава се:
– премештајем унутар истог државног органа,
– премештајем по основу споразума о преузимању,
– 
премештајем из другог државног органа по спроведеном интерном или јавном конкурсу и 
– 
заснивањем радног односа ако је на јавном конкурсу изабран кандидат који није државни службеник.
Положај се увек попуњава постављењем.
При попуњавању извршилачког радног места предност има премештај државног службеника из истог државног органа, са напредовањем или без њега. 
Ако се радно место не попуни премештајем унутар истог државног органа, радно место попуњава се премештајем по основу споразума о преузимању нераспоређеног државног службеника. 
Ако се радно место не попуни преузимањем нераспоређеног државног службеника, руководилац може спровести поступак преузимања државног службеника из другог државног органа. Ако руководилац одлучи да радно место не попуни ни премештајем по основу споразума о преузимању, може да се спроведе интерни конкурс, а ако интерни конкурс није спроведен или није успео, обавезно се спроводи јавни конкурс. Ако ни јавни конкурс није успео, радно место се не попуњава, али руководилац може одлучити да поново спроведе поступак попуњавања радног места према редоследу радњи који је наведен.
Преузимање. Државни службеник који је уписан у Евиденцију интерног тржишта рада као нераспоређен може бити преузет у други државни орган на радно место разврстано у исто звање, ако испуњава услове за рад на том радном месту и ако има потребне компетенције. 
Преузимање се врши на основу споразума о преузимању руководилаца који руководе тим државним органима и за који није потребна сагласност државног службеника.
Државни службеник може бити преузет у други државни орган на радно место које је разврстано у ниже или непосредно више звање које одговара његовој стручној спреми, ако испуњава услове за рад на том радном месту и ако има потребне компетенције.
Државни службеник може бити преузет у други државни орган на радно место разврстано у непосредно више звање ако испуњава услове за напредовање. 
Преузимање се врши на основу споразума о преузимању руководилаца који руководе тим државним органима и за који је потребна сагласност државног службеника.
Службеник који је у радном односу на неодређено време у органу аутономне покрајине, јединице локалне самоуправе, градске општине, служби и организацији које оснива надлежни орган аутономне покрајине, јединице локалне самоуправе и градске општине на које се примењују прописи којима се уређују права и дужности из радног односа запослених у органима аутономне покрајине и јединицама локалне самоуправе, а који је пријављен на Евиденцији интерног тржишта рада, може бити преузет без конкурса у државни орган, ако се о томе споразумеју руководиоци који руководе наведеним органима, односно службом и организацијом и ако службеник на то пристане.
На преузимање службеника сходно се примењују одредбе овог закона о преузимању државних службеника.
У случају премештаја, односно преузимања државног службеника обавезно се спроводи провера понашајних и посебних функционалних компетенција потребних за обављање послова на радном месту на које се државни службеник премешта, односно преузима ако те компетенције нису одређене као захтев за обављање послова радног места које је државни службеник обављао пре премештаја, односно преузимања.
У случају преузимања службеника, обавезно се спроводи провера свих компетенција које су потребне за обављање послова радног места на које се службеник преузима.
Провера компетенција врши се у поступку који одреди руководилац применом начина провере компетенција у изборном поступку. 
Државни службеник може се преместити, односно преузети на друго радно место ако се утврди да поседује компетенцијe потребнe за обављање послова на које се премешта, односно преузима. 
Руководилац државног органа у који се државни службеник премешта, односно преузима има право увида у извештај о вредновању његове радне успешности.
Ради попуњавања извршилачког радног места у органима државне управе и службама Владе може да се спроведе интерни конкурс ако радно место није попуњено премештајем државног службеника унутар истог органа или премештајем по основу споразума о преузимању. 
На интерном конкурсу могу да учествују само државни службеници из органа државне управе и служби Владе који су у радном односу на неодређено време и државни службеници који су у радни однос на одређено време примљени након спроведеног јавног конкурса због привремено повећаног обима посла.
Интерни конкурс оглашава Служба за управљање кадровима (у року од осам дана од дана пријема решења руководиоца о попуњавању извршилачког радног места и других података потребних за оглашавање), а спроводи га конкурсна комисија, коју именује руководилац.
Руководилац је дужан да упућује државне службенике из јединица за управљање кадровима и на руководећим радним местима на програме обука којима се стичу и унапређују способности за провере компетенција кандидата у изборном поступку.
Конкурсна комисија је одговорна за спровођење конкурсног поступка у складу са законом. Нико не сме да врши утицај на члана конкурсне комисије да нешто чини или не чини супротно прописима. 
Кад интерни конкурс успе, увек се доноси решење о премештају државног службеника у тај државни орган. Кандидат који је учествовао у изборном поступку на интерном конкурсу има право жалбе на решење о премештају под истим условима и у истом року као кад је решење о премештају донесено после јавног конкурса. 
Ако је изабран кандидат из истог државног органа, руководилац доноси решење о његовом премештају с једног радног места на друго, а ако је изабран кандидат из другог државног органа, руководилац доноси решење о његовом премештају у државни орган којим руководи. 
Интерни конкурс није успео ако конкурсна комисија утврди да ниједан од кандидата који је учествовао у изборном поступку није испунио мерила прописана за избор. На интерни конкурс примењују се правила о јавном конкурсу, изузев оних о начину оглашавања и о року за подношење пријава.
Јавни конкурс за попуњавање извршилачког радног места у органима државне управе и службама Владе оглашава орган државне управе који попуњава радно место на својој интернет презентацији, на интернет презентацији Службе за управљање кадровима, на Порталу еУправе, на огласној табли, интернет презентацији и периодичном издању огласа Националне службе за запошљавање. Јавни конкурс спроводи конкурсна комисија коју именује руководилац, применом закона о државним службеницима и конкурсне комисије за спровођење интерног конкурса. 
Оглас о јавном конкурсу садржи податке о државном органу, радном месту, условима за запослење на радном месту, врсти радног односа, месту рада, компетенцијама које се проверавају у изборном поступку и начину њихове провере, области из које ће се вршити провере, року у коме се подносе пријаве, обавештење о обрасцу пријаве на конкурс, лично име лица задуженог за давање обавештења о јавном конкурсу, адресу на коју се пријаве подносе, податке о доказима који ће бити захтевани у конкурсном поступку, месту и времену у којем се очекује да ће започети изборни поступак.
Ако се попуњава радно место код кога је као посебан услов предвиђено знање језика и писма националне мањине, у огласу о јавном конкурсу се посебно наводи овај услов, као и евентуална писана провера његове испуњености.
Пријава на конкурс врши се на обрасцу пријаве који обавезно садржи лично име кандидата, адресу пребивалишта, односно боравишта и јединствени матични број грађана.
Приликом предаје, пријава добија шифру под којом лице учествује у даљем изборном поступку.
Рок за подношење пријава на јавни конкурс не може бити краћи од осам дана од дана оглашавања јавног конкурса у периодичном издању огласа Националне службе за запошљавање. 
Неблаговремене, недопуштене, неразумљиве или непотпуне пријаве и пријаве уз које нису приложени сви потребни докази конкурсна комисија одбацује закључком против кога се може изјавити жалба жалбеној комисији. Жалба подносиоца неблаговремене, недопуштене, неразумљиве или непотпуне пријаве не одлаже извршење решењa. 
Ако се испуњеност компетенција у изборном поступку може доказивати и сертификатима, потврдама или другим писаним доказима који су наведени у огласу о јавном конкурсу, лице подноси наведени доказ истовремено са предајом пријаве.
Конкурсна комисија саставља списак кандидата који испуњавају услове за запослење на радном месту и међу њима спроводи изборни поступак. У изборном поступку се проверавају компетенције кандидата, према мерилима прописаним за избор. 
Изборни поступак спроводи се из више обавезних фаза од којих је интервју са конкурсном комисијом завршна фаза конкурса. 
У свакој фази изборног поступка врши се вредновање кандидата и само кандидат који испуни унапред одређено мерило за проверу одређене компетенције у једној фази изборног поступка може да учествује у провери следеће компетенције у истој или наредној фази.
Кандидати који су успешно прошли једну фазу изборног поступка обавештавају се о времену и месту спровођења наредне фазе изборног поступка.
Кандидати који су успешно прошли све фазе изборног поступка пре интервјуа са конкурсном комисијом позивају се да, у року од пет радних дана од дана пријема обавештења, доставе остале доказе који се прилажу у конкурсном поступку.
Конкурсна комисија може захтевати достављање доказа о испуњености услова за запослење који се захтевају у конкурсном поступку и пре почетка одређене фазе изборног поступка у којој се провера компетенција врши на начин који захтева издвајање додатних финансијских средстава за изборни поступак у државном органу. 
Доказе о испуњености услова за запослење који су садржани у службеним евиденцијама прибавља државни орган, осим ако кандидат не изјави да ће сам доставити потребне доказе. Кандидати који су доставили доказе који се прилажу у конкурсном поступку, односно за које су ти докази прибављени, обавештавају се о месту, дану и времену када ће се обавити интервју са конкурсном комисијом.
Кандидати који не доставе доказе, односно који на основу достављених или прибављених доказа не испуњавају услове за запослење, писмено се обавештавају да су искључени из даљег изборног поступка. 
Осим ако није другачије прописано, у изборном поступку орган државне управе слободно бира начин обавештавања кандидата, водећи рачуна о његовој правној заштити, економичном трошењу средстава, јавности обавештавања и једноставности поступка. Кратка и хитна обавештења могу да се дају телефоном или на други погодан начин, о чему се сачињава службена белешка. 
Конкурсна комисија на основу постигнутих резултата кандидата у изборном поступку прави листу кандидата који испуњавају мерила прописана за избор са постигнутим резултатима кандидата (даље: листа кандидата) и доставља је руководиоцу. 
Руководилац је дужан да у року од 15 дана од пријема листе кандидата прими у радни однос кандидата који је са најбољим резултатом испунио мерила за избор.
Руководилац органа приликом доношења одлуке даје првенство једнако квалификованом кандидату припаднику националне мањине. 
Ако је изабран кандидат који није државни службеник, руководилац у року од 15 дана од дана пријема листе кандидата доноси решење о његовом пријему у радни однос, а ако је изабран кандидат који је већ државни службеник, руководилац доноси решење о премештају. Јавни конкурс није успео ако конкурсна комисија утврди да ниједан кандидат није испунио мерила прописана за избор.
Ако је изабран кандидат који није државни службеник, руководилац у року од 15 дана од дана пријема листе кандидата доноси решење о његовом пријему у радни однос, а ако је изабран кандидат који је већ државни службеник, руководилац доноси решење о премештају. Јавни конкурс није успео ако конкурсна комисија утврди да ниједан кандидат није испунио мерила прописана за избор.
Решење о пријему у радни однос на радним местима која захтевају безбедносне провере кандидата за пријем у радни однос доноси се у року од 15 дана од дана окончања поступка безбедносне провере, ако је провером утврђено да нема безбедносних сметњи за заснивање радног односа. 
Решење о пријему у радни однос садржи лично име кандидата, назив државног органа у који се прима и назив радног места на које се распоређује.
На интернет презентацији органа државне управе који је огласио конкурс и Службе за управљање кадровима објављују се листа кандидата под шифром њихове пријаве и име и презиме кандидата који је изабран у конкурсном поступку. 
Орган државне управе обавештава Службу за управљање кадровима о личном имену кандидата који је изабран и називу радног места на које је распоређен у року од осам дана од дана коначности решења о пријему у радни однос, односно решења о премештају. 
Ступање на рад. Изабрани кандидат дужан је да ступи на рад у року од осам дана од дана коначности решења о пријему у радни однос, односно о премештају, изузев ако му руководилац из оправданих разлога не продужи рок. Ако изабрани кандидат не ступи на рад у року који му је одређен, сматра се да решење о пријему у радни однос, односно о премештају није донесено, а руководилац може да изабере кандидата са листе кандидата са следећим најбољим резултатом. Изабрани кандидат стиче права и дужности из радног односа у државном органу у који је примљен или премештен од дана ступања на рад.
Право на жалбу учесника конкурса. Решење о пријему у радни однос, односно решење о премештају доставља се свим кандидатима који су учествовали у изборном поступку на адресу наведену у пријави на конкурс. Ако достављање није успело, службено лице државног органа саставља о томе писмену белешку, након чега се решење објављује на огласној табли државног органа и по истеку осам дана од дана објављивања сматра се достављеним.
Кандидат који је учествовао у изборном поступку има право да у року од осам дана од дана достављања решења изјави жалбу ако 
сматра да изабрани кандидат не испуњава услове за запослење на радном месту или да су се у изборном поступку десиле такве неправилности које би могле утицати на објективност његовог исхода.
Кандидат који је учествовао у изборном поступку има право да од дана објављивања решења на огласној табли државног органа, а најкасније до истека рока за жалбу, преузме у просторијама државног органа решење о пријему у радни однос, односно решење о премештају изабраног кандидата. Такође, има право да, под надзором службеног лица државног органа, прегледа сву документацију јавног конкурса.
Неуспех јавног конкурса. Јавни конкурс није успео ако конкурсна комисија утврди да ниједан кандидат који је учествовао у изборном поступку није испунио мерила прописана за избор, ако није било пријава на јавном конкурсу или ако ниједан од пријављених кандидата није учествовао у изборном поступку. О томе да јавни конкурс није успео руководилац доноси решење које се доставља свим кандидатима који су имали право да учествују у изборном поступку. 
На решење може да се изјави жалба жалбеној комисији у року од осам дана од дана достављања решења, осим у случају када није било пријава на јавном конкурсу.
На попуњавање извршилачких радних места у осталим државним органима примењују се одредбе Закона о државним службеницима о интерном и јавном конкурсу у органима државне управе и службама Владе, изузев одредаба о саставу конкурсне комисије и о надлежности Службе за управљање кадровима. Састав конкурсне комисије, начин провере компетенција, критеријуме и мерила за избор на радна места прописује за судове и јавна тужилаштва министар надлежан за правосуђе, а за остале државне органе тела одређена њиховим актима. 
Државни органи могу остварити сарадњу са Службом за управљање кадровима ради пружања стручне и саветодавне помоћи у поступку провере компетенција.
Влада уредбом ближе уређује спровођење интерног и јавног конкурса за попуњавање извршилачких радних места, изглед, садржину и начин подношења обрасца пријаве, начин праћења кандидата под шифром његове пријаве и фазе изборног поступка у свим државним органима, као и састав конкурсне комисије, начин провере компетенција и критеријуме и мерила за избор на радна места у органима државне управе и службама Владе.
Уредбом се уређују начин давања првенства припадницима националних мањина, у циљу постизања одговарајуће заступљености припадника националних мањина и пуне равноправности између припадника националне мањине и грађана који припадају већини у случајевима када се ради о кандидатима који су са једнаким најбољим резултатом испунили мерила за избор. 
5.3. Трајање радног односа
По правилу, државни службеник заснива радни однос на неодређено време. Радни однос који је заснован на неодређено време може да престане само у законом одређеним случајевима. Радни однос на одређено време може да се заснује:
1) 
ради замене одсутног државног службеника, до његовог повратка;
2) 
због привремено повећаног обима посла који постојећи број државних службеника не може да изврши, најдуже на шест месеци;
3) на радним местима у кабинету, док траје дужност функционера;
4) ради обуке приправника, док траје приправнички стаж; 
5) 
ради замене државног службеника који је постављен за вршиоца дужности, док траје његова дужност;
6) 
ради замене државног службеника коме мирује радни однос због обављања приправничког стажа.
Радни однос на одређено време заснива се без обавезе спровођења интерног или јавног конкурса, изузев при пријему приправника. 
Радни однос на одређено време не може да прерасте у радни однос на неодређено време, изузев приправнику, кад положи државни или посебан стручни испит.
5.4. Пробни рад
Пробни рад је обавезан за све који први пут заснивају радни однос у државном органу, а нису приправници, нити раде у кабинету. Пробни рад за радни однос заснован на неодређено време траје шест месеци. За радни однос на одређено време, пробни рад је обавезан само ако је радни однос заснован на дуже од шест месеци и траје два месеца. Пробном раду не подлежу државни службеници на положају. Пробни рад државног службеника прати његов непосредно претпостављени, који после окончања пробног рада руководиоцу даје писмено мишљење о томе да ли је државни службеник задовољио на пробном раду.
Државном службенику који не задовољи на пробном раду отказује се радни однос без права на новчану накнаду због отказа.
5.5. Попуњавање положаја
Европски стандарди предлагања кандидата за највиша службеничка места захтевају спровођење конкурса и одсуство политичког утицаја на избор кандидата. Сагласно томе, према Закону о државним службеницима, ради попуњавања положаја спроводи се интерни или јавни конкурс. Ако је положај попуњен, конкурс за попуњавање положаја оглашава се најкасније у року од 90 дана пре истека времена на које је државни службеник на положају постављен. До постављења државног службеника на положај може бити постављен један или више вршилаца дужности на укупни период до највише шест месеци, без интерног или јавног конкурса. За вршиоца дужности може се поставити лице из реда службеника на неодређено време које испуњава услове за рад на положају одређеном Законом о државним службеницима и правилником о унутрашњем уређењу и систематизацији радних места у државном органу. 
Решење руководиоца о попуњавању положаја на интерном или јавном конкурсу доноси се у року од 30 дана од дана постављања вршиоца дужности. У случају да се интерни, односно јавни конкурс не оконча постављањем на положај или ако је дошло до неуспеха јавног конкурса, статус вршиоца дужности може се продужити најдуже још три месеца. Изузетно, вршилац дужности може бити постављен и ради замене државног службеника на положају који одсуствује са рада дуже од 30 дана, а најдуже до његовог повратка на рад. 
Вршиоцу дужности престаје дужност истеком периода на који вршилац дужности може бити постављен и положај остаје непопуњен до постављања државног службеника на положај у конкурсном поступку. Вршиоцу дужности који је постављен из реда државних службеника мирују права и обавезе из радног односа у органу из којег је постављен и има право да се врати на радно место на које је био распоређен пре постављања и наставља да остварује право на плату коју је имао на том радном месту пре постављања. 
Интерни конкурс обавезан је ако положај попуњава Влада. У осталим државним органима може се одмах спровести јавни конкурс. Државни службеник може после протека времена на које је постављен бити поново постављен на исти положај, без интерног или јавног конкурса.
Кад положај попуњава Влада интерни и јавни конкурс оглашава Служба за управљање кадровима, а спроводи конкурсна комисија, коју за сваки појединачни случај именује Високи службенички савет. На интерном конкурсу кад положај попуњава Влада могу да учествују само државни службеници из органа државне управе и служби Владе за које је по основу вредновања радне успешности утврђено да су у последња два узастопна вредновања радне успешности превазишли очекивања, који су већ на положају, којима је протекло време на које су постављени, који су поднели оставку на положај или којима је положај укинут, ако су похађали програм обуке. Изборни поступак спроводи конкурсна комисија. По окончаном изборном поступку конкурсна комисија саставља листу од највише три кандидата који су са најбољим резултатом испунили мерила прописана за избор. Листу кандидата конкурсна комисија доставља руководиоцу, односно другом лицу надлежном да Влади предложи кандидата за постављење на положај. Ни руководилац ни друго надлежно лице нису дужни да Влади предложе кандидата за постављење на положај, али јесу дужни да о разлозима за то обавесте Високи службенички савет и Службу за управљање кадровима у року од 30 дана од достављања листе кандидата. Ако је конкурсна комисија утврдила да ниједан кандидат није испунио мерила прописана за избор, Влади не може бити предложен кандидат за постављење на положај. Јавни конкурс се спроводи ако интерни конкурс није успео, односно ако се положај попуњава без интерног конкурса. Интерни конкурс није успео ако Влади није предложен кандидат за постављење на положај или ако Влада није поставила предложеног кандидата у року од 30 дана од достављања предлога о чему се обавештава Служба за управљање кадровима. Ако ни после јавног конкурса Влади не буде предложен кандидат за постављење на положај или она не постави предложеног кандидата, Служба за управљање кадровима оглашава нови јавни конкурс у првом наредном броју периодичног издања огласа Националне службе за запошљавање.
На интерни и јавни конкурс кад положај попуњава Влада примењују се одредбе Закона о државним службеницима о интерном и јавном конкурсу при попуњавању извршилачких радних места, изузев података који се односе на место, време и дан провере компетенција кандидата у изборном поступку.
Интерни и јавни конкурс за попуњавање положаја оглашава Служба за управљање кадровима. 
Интерни, односно јавни конкурс, оглашава се у року од осам дана од дана пријема решења о отпочињању поступка попуњавања положаја које се истовремено са решењем о именовању чланова конкурсне комисије доставља Служби за управљање кадровима. 
На попуњавање положаја у осталим државним органима сходно се примењују одредбе Закона о државним службеницима о интерном и јавном конкурсу кад положај попуњава Влада, изузев одредаба о саставу конкурсне комисије и о надлежности Високог службеничког савета и Службе за управљање кадровима. Састав Конкурсне комисије, начин провере компетенција, критеријуме и мерила за избор на радна места у Врховном касационом суду прописује председник Врховног касационог суда, за положај у Републичком јавном тужилаштву Републички јавни тужилац, а за остале државне органе тела одређена њиховим актима. Државни органи могу остварити сарадњу са Службом за управљање кадровима ради пружања стручне и саветодавне помоћи у провери компетенција. Влада уредбом ближе уређује спровођење интерног и јавног конкурса за попуњавање положаја у свим државним органима.
5.6. Престанак рада на положају
Државном службенику престаје рад на положају кад протекне време на које је постављен, ако поднесе писмену оставку, ако ступи на функциjу у државном органу, органу аутономне покрајине или локалне самоуправе, ако буде укинут положај, ако му радни однос престане навршењем радног века или његовим писменим отказом, или ако буде разрешен.
Положај је укинут ако буде укинут државни орган, ако део делокруга државног органа у коме је и положај преузме други државни орган или ако положај буде укинут доношењем новог или изменом постојећег Правилника.
Државни службеник се разрешава с положаја ако му радни однос престане због: осуде на казну затвора од најмање шест месеци, коначног решења којим му је изречена дисциплинска казна престанка радног односа, коначног решења којим му је одређена оцена „не задовољава“, као и из других разлога предвиђених општим прописима о раду којима се уређује престанак радног односа независно од воље запосленог и воље послодаваца. 
Државни службеник се разрешава с положаја и ако орган или тело надлежно за његово постављење прихвати јавну препоруку Заштитника грађана за његово разрешење, односно ако прихвати иницијативу за разрешење на основу мере јавног објављивања препоруке за разрешење коју изрекне Агенција за борбу против корупције. 
Државни службеник који руководи државним органом разрешава се с положаја и када орган или тело надлежно за његово постављање утврди да је у време његовог руковођења дошло до озбиљног поремећаја у раду државног органа којим руководи због одговорности за неостваривање планова рада и стратешких циљева. 
Престанак рада на положају утврђује се решењем које доноси државни орган или тело надлежно за постављење државног службеника, у року од осам дана од дана наступања разлога због којих је рад на положају престао. Против овог решења жалба није допуштена, али може да се покрене управни спор.
5.7. Последице престанка рада на положају
Државни службеник коме је протекло време на које је постављен, који је разрешен јер је у годишњем или ванредном вредновању радне успешности утврђено да му је потребно побољшање, који је поднео оставку на положај или коме је положај укинут доношењем новог или изменом постојећег Правилника има право да у истом државном органу буде премештен на друго радно место за које испуњава услове ако оно постоји, а ако не постоји, постаје нераспоређен.
Државни службеник који је разрешен с положаја на препоруку Заштитника грађана за његово разрешење, на основу мере јавног објављивања препоруке за разрешење коју изрекне Агенција за борбу против корупције, постаје нераспоређен. 
Државни службеник коме је положај укинут услед укидања државног органа има право да, до протека времена на које је био постављен, буде постављен на положај у државном органу који је преузео делокруг укинутог државног органа, ако новим Правилником буде предвиђен исти или сличан положај и он за њега испуњава услове, а ако такав положај не постоји, има иста права и дужности као да му је положај престао протеком времена на које је постављен. Иста права и дужности има и државни службеник коме је положај укинут услед тога што је део делокруга државног органа, у коме је и положај, преузео други државни орган. Ако државни орган буде укинут, а његов делокруг не преузме ниједан државни орган, државни службеник коме је положај укинут постаје нераспоређен.
6. Вредновање радне успешности и напредовање 
државних службеника
6.1. Вредновање радне успешности
Циљ вредновања радне успешности државних службеника је обезбеђивање остварења свих организационих циљева државног органа, достизање радног понашања и очекиваних вредности у раду у складу са компетенцијама, мотивација, учење и развој државних служ-
беника. 
Резултати вредновања радне успешности државних службеника користе се у утврђивању потреба и планирању обука, планирању развоја и стручног усавршавања, отклањању недостатака у раду и доношењу одлука о напредовању и распоређивању, односно премештају, одређивању плата и других примања и престанку радног односа државног службеника. 
Вредновање радне успешности државних службеника врши се на основу мерила радне успешности која обухватају понашајне компетенције државних службеника и резултате рада организационе јединице у којој државни службеник обавља послове свог радног места, односно којим руководи. 
У праћењу радне успешности државних службеника испољавање функционалних компетенција служи за утврђивање потреба за стручним усавршавањем државног службеника, као и праћења ефеката програма стручног усавршавања које је државни службеник похађао за време вредновања радне успешности. 
Време вредновања радне успешности. Изузеци од вредновања радне успешности. Рад државних службеника прати се током целе године, а радна успешност вреднује се једном у календарској години.
Не вреднује се радна успешност државног службеника:
1. који руководи државним органом;
2. 
који је у календарској години радио мање од шест месеци, без обзира на разлог; 
3. 
који је засновао радни однос на одређено време на радном месту у кабинету, у својству приправника и ради замене државног службеника који обавља приправнички стаж.
У период од шест месеци не улази време у којем је државни службеник био одсутан са рада због коришћења права на годишњи одмор.
Радна успешност државног службеника на положају вршиоца дужности, односно руководиоца подручне јединице органа основане у складу са посебним законом – завод, филијала и друга организациона јединица ван седишта органа (у даљем тексту: руководилац подручне јединице органа) вреднује се најкасније до краја јануара текуће године за претходну годину, а осталих државних службеника на извршилачким радним местима најкасније до краја фебруара текуће године за претходну годину.
Изузетно, радна успешност државног службеника који је засновао радни однос на одређено време вреднује се пре престанка радног односа, ако је у календарској години радио најмање шест месеци.
У вредновању радне успешности вреднују се понашајне компетенције државног службеника. 
У случају наставка рада на неодређено време државном службенику који је радио на одређено време због привремено повећаног обима посла почиње да тече нови период за вредновање радне успешности. 
Начин вредновања радне успешности. На основу вредновања радне успешности утврђује се, у односу на захтеве за обављање послова радног места:
1) да државни службеник није испунио већину очекивања;
2) да је потребно побољшање;
3) да је државни службеник испунио очекивања;
4) да је државни службеник превазишао очекивања.
Радну успешност утврђује решењем државни службеник на положају – за државне службенике који обављају послове у области рада органа за коју државни службеник на положају има овлашћења и одговорност за руковођење, односно руководилац подручне јединице органа за државне службенике у подручној јединици органа.
Радну успешност за државне службенике на положају, руководиоце подручне јединице органа који су за свој рад непосредно одговорни руководиоцу органа и државне службенике који за свој рад нису одговорни државним службеницима на положају утврђује решењем руководилац.
Предлог вредновања радне успешности државног службеника даје непосредни руководилац државног службеника када државни службеник не одговара непосредно за рад лицу које доноси решење о радној успешности.
Лице које вреднује радну успешност државног службеника, односно даје предлог вредновања, дужно је да у поступку вредновања оствари сарадњу са лицем по чијим налозима, одлукама или предлозима је државни службеник поступао у периоду вредновања у обављању послова свог радног места. 
Радна успешност државног службеника који није испунио већину очекивања, односно који превазилази очекивања, мора да произилази из доказа који се односе на рад државног службеника и да буде образложена навођењем конкретних примера стварног радног понашања.
Ако предлог вредновања не произлази из извештаја о вредновању радне успешности односно из конкретних примера стварног радног понашања за државне службенике, лице које доноси решење о радној успешности има право да затражи да се вредновање радне успешности преиспита.
Ако ни након преиспитивања радне успешности предлог вредновања по мишљењу лица које доноси решење о вредновању радне успешности не произлази из извештаја о вредновању радне успешности, односно из конкретних примера стварног радног понашања, лице које доноси решење извршиће вредновање радне успешности државног службеника у складу са приложеним извештајем, односно примерима његовог радног понашања.
Државни службеници на руководећим радним местима дужни су да похађају програме обука којима се унапређује способност за успешно остваривање вредновања радне успешности државних служ­беника.
Ближи начин, мерила и критеријуме за вредновање радне успешности у свим државним органима прописује Влада. 
Праћење рада државног службеника на извршилачком радном месту и план унапређења рада. Ванредно вредновање. Рад државног службеника прати се током целе године. Ако праћењем рада државног службеника, по мишљењу непосредног руководиоца, државном службенику недостају компетенције за делотворно обављање послова радног места, непосредни руководилац дужан је да у сарадњи са јединицом за управљање кадровима у државном органу достави државном службенику писано обавештење о недостацима у његовом раду и одреди план унапређења рада, који може да подразумева и упућивање на стручно усавршавање.
Рад државног службеника прати се у наредном периоду од најмање три месеца од дана одређивања плана унапређења рада, након чега непосредни руководилац сачињава извештај о остваривању плана унапређења његовог рада, који доставља државном службенику и лицу одговорном за управљање кадровима у државном органу.
Истеком рока рад државног службеника може да се ванредно вреднује и пре редовног годишњег вредновања.
У ванредном вредновању радне успешности вреднују се понашајне компетенције државног службеника. 
Ванредно вредновање радне успешности државног службеника може се вршити само у току периода праћења његовог рада пре редовног годишњег вредновања.
Државни службеник нема право посебне жалбе на обавештење о недостацима у његовом раду, план унапређења рада или извештај о унапређењу у раду.
Праћење рада државног службеника на положају и ванредно вредновање. Ако се праћењем рада државног службеника на положају утврди да државни службеник не остварује резултате рада, руководилац је дужан да му достави писано обавештење о недостацима у његовом раду и остави рок од најмање три месеца за побољшање. Истеком рока, рад државног службеника на положају може да се ванредно вреднује.
У ванредном вредновању радне успешности државног службеника на положају вреднују се резултати рада. Ванредно вредновање радне успешности државног службеника на положају може да се врши само у току периода праћења његовог рада пре редовног годишњег вредновања.
Последице вредновања радне успешности државног службеника који није испунио већину очекивања, односно коме је потребно побољшање. Државни службеник на извршилачком радном месту коме у годишњем или ванредном вредновању радне успешности буде утврђено да је потребно побољшање, премешта се на радно место разврстано у ниже звање које одговара његовој врсти и степену стручне спреме, односно образовања, и за које испуњава услове за рад, а ако такво радно место не постоји, одређује му се нижи коефицијент у складу са законом којим се уређују плате у државним органима.
Државном службенику указује се на области у којима је потребно побољшање и упућује се на стручно усавршавање којим се унапређују његове компетенције. 
Државном службенику коме у ванредном или годишњем вредновању радне успешности буде утврђено да не испуњава очекивања престаје радни однос даном коначности решења о вредновању радне успешности.
Решењем се утврђује и да државном службенику престаје радни однос. Државном службенику коме у годишњем вредновању радне успешности буде утврђено да не испуњава очекивања а непосредни руководилац у праћењу његовог рада није указао на недостатке у раду и одредио план унапређења рада, односно руководилац није доставио писано решење о недостацима рада државног службеника, не престаје радни однос, већ се у решењу о вредновању радне успешности одређује да ће се државни службеник ванредно вредновати 
након истека рока одређеног у плану унапређења рада, односно истека рока за побољшање. 
6.2. Напредовање
Напредовање је посебан облик награђивања државних службеника. Државни службеник напредује:
1) 
премештајем на непосредно више извршилачко радно место или
2) 
постављењем на положај или виши положај, у истом или другом државном органу.
Непосредно више извршилачко радно место јесте оно чији се послови раде у непосредно вишем звању, или у истом или непосредно вишем звању, али на радном месту руководиоца уже унутрашње јединице у државном органу. Државни службеник може да напредује и преласком у виши платни разред, без промене радног места, према закону којим се уређују плате у државним органима. Државни службеник може по основу вредновања радне успешности за обављање послова радног места која су разврстана у исто звање да буде награђен одређивањем већег коефицијента у оквиру платне групе у коју је сврстано то звање према закону којим се уређују плате у државним органима. 
Руководилац може да премести на непосредно више извршилачко радно место државног службеника коме је најмање два пута узастопно утврђено да превазилази очекивања, ако постоји слободно радно место и државни службеник испуњава услове за рад на њему и има потребне компетенције. Изузетно, државни службеник који је премештен на непосредно више радно место јер му је два пута узастопно утврђено да превазилази очекивања може, и ако не испуњава услове у вези с радним искуством у струци, да буде премештен на непосредно више радно место ако је опет утврђено да превазилази очекивања. 
Руководилац може да премести на непосредно више извршилачко радно место државног службеника коме је у периоду од пет година узастопно утврђено најмање да испуњава очекивања. Државни службеник може да се премести на радно место руководиоца уже унутрашње јединице у државном органу на предлог посебног руководиоца, који се даје након спроведене анализе Службе за управљање кадровима о индивидуалном потенцијалу за развој државног службеника за државне службенике из органа државне управе, односно анализе јединице за управљање кадровима у државном органу за државне службенике у другом државном органу.
Након премештаја државни орган упућује државног службеника на учешће у програму обука руководиоца. 
Државни органи могу остварити сарадњу са Службом за управљање кадровима ради пружања стручне и саветодавне помоћи у анализи индивидуалних потенцијала за развој државног службеника. 
Прекид у вредновању радне успешности услед одсутности са рада државног службеника не сматра се прекидом узастопности. Вредновање радне успешности на коме је засновано једно напредовање не узима се у обзир за следеће напредовање.
Државни службеник може да напредује на сваки, а не само непосредно виши положај. За напредовање морају да буду испуњени услови у вези с односом вредновања радне успешности, постојање слободног радног места и радно искуство који су потребни за напредовање на више извршилачко радно место.
7. Премештај државних службеника због потребе рада
Државни службеник може, због потребе рада, да буде трајно или привремено премештен на друго одговарајуће радно место у истом државном органу или привремено премештен у други државни орган. За премештај државног службеника због потребе рада није потребна сагласност државног службеника. Државни службеник на положају не може бити премештен.
Одговарајуће радно место јесте оно чији се послови раде у истом звању као послови радног места са кога се државни службеник премешта и за које државни службеник испуњава све услове.
Државни службеник може да буде трајно премештен на друго одговарајуће радно место у истом државном органу, ако то налажу организација или рационализација послова или други оправдани разлози. Државни службеник може, у складу са потребама и организацијом рада државног органа, на свој захтев да буде трајно премештен на радно место чији се послови раде у нижем звању од послова радног места са којег се државни службеник премешта, ако испуњава услове за рад на том радном месту и поседује потребне компетенције. Државни службеник може да буде привремено премештен на друго одговарајуће радно место у истом државном органу због замене одсутног државног службеника или повећаног обима посла, при чему задржава сва права на свом радном месту. Привремени премештај траје најдуже једну годину, после чега државни службеник има право да се врати на радно место на коме је радио пре премештаја.
Државни службеник може да буде привремено премештен на одговарајуће радно место у други државни орган у коме је повећан обим посла, а сва права из радног односа остварује у државном органу из кога је премештен. Привремени премештај у други државни орган траје најдуже шест месеци, а изузетно може да буде продужен најдуже за још шест месеци. После протека времена премештаја државни службеник има право да се врати на радно место на коме је радио пре премештаја. О привременом премештају државног службеника из једног у други државни орган руководиоци закључују писмени споразум. После тога руководилац државног органа из кога се државни службеник премешта доноси решење о премештају.
8. Стручно усавршавање и оспособљавање
8.1. Стручно усавршавање
Државни службеник има право и дужност да се стручно усавршава, према потребама државног органа. 
Средства за стручно усавршавање обезбеђују се у буџету Републике Србије. 
Стручно усавршавање је право и дужност државног службеника да стиче знања и вештине, односно способности за извршавање послова радног места, у складу са потребама државног органа. 
Руководилац је дужан да државном службенику омогући стручно усавршавање за извршавање послова радног места у складу са програмима стручног усавршавања утврђеним Законом о државним службеницима. 
Стручно усавршавање заснива се на општим програмима, програмима обуке руководиоца и посебним програмима.
Национална академија за јавну управу (у даљем тексту: Национална академија) врши развој методологије и стандардних инструмената који омогућавају континуирано и флексибилно праћење и прилагођавање програма обуке у складу са потребама државних органа и сагласно закону и подзаконским прописима спроводи поступак утврђивања потреба за програме које припрема и спроводи.
Утврђивање потребе за стручним усавршавањем разматра и усваја Програмски савет Националне академије, која исту развија у сарадњи са надлежним органом за послове управљања кадровима у државној управи, органом надлежним у пословима координације у вези са процесом придруживања и приступања Европској унији, као и одговорним лицима за послове управљања кадровима у државним органима. 
Утврђивање потреба за посебне програме обуке спроводе државни органи, уз стручну подршку Националне академије, а на основу утврђених критеријума и мерила и стандардних инструмената.
Општи програм обуке спроводи се ради обезбеђивања подизања нивоа знања и вештина за обављање послова у државним органима, у складу са утврђеним потребама, и обухвата:
1) 
Уводни програм обуке. Обухвата стручно оспособљавање 
државних службеника који први пут заснивају радни однос у државном органу, као и ради припреме за полагање државног стручног испита. Уводни програм обуке припрема се и спроводи у зависности од степена стручне спреме, а садржи основне елементе програма државног стручног испита. Корисници Уводног програма обуке пријављују се током године, у складу са роком и условима пријаве које утврђује и објављује Национална академија, а могу бити и упућени од стране руководиоца;
2) 
Програм континуираног стручног усавршавања државних службеника у државним органима. Обухвата опште и посебне теме из надлежности државних органа, практична знања и вештине које су заједничке или одликују већину корисника, а нарочито обухвата теме као што су: планирање, припрема и израда прописа (законодавни процес), практични аспекти примене новодонетих системских прописа и других прописа, управно право, управни поступак и израда управних аката, инспекцијски надзор, стратешко планирање и управљање, заштита људских права, борба против корупције, управљање финансијама, Европска унија (основне функције Европске уније, односно институције, право и процедуре Европске уније и секторске политике), управљање међународном развојном помоћи, укључујући средства финансијске помоћи Европске уније, планирање, управљање и развој људских ресурса, развој информатичких вештина, управљање системом јавних политика, лични развој запослених, развој аналитичких вештина, обука предавача, усавршавање страних језика и друго. Програм стручног усавршавања у тематској области Европска унија припрема спроводи и развија Национална академија, у сарадњи са органом надлежним у пословима координације у вези с процесом придруживања и приступања Европској унији.
Програм обуке руководилаца. Програм обуке руководилаца има за циљ стручно усавршавање државних службеника који се припремају за руководећа радна места или се на њима налазе, ради стицања знања и вештина, као и унапређења способности за успешно остваривање функције руковођења у државном органу и унапређење квалитета у процесу утврђивања и спровођења јавних политика. Овај програм припрема, спроводи и развија Национална академија, у сарадњи са надлежним органом за послове управљања кадровима у државној управи, као и одговорним лицима за послове управљања кадровима у државним органима.
Посебни програми обуке. Посебни програми обуке припремају се и спроводе ради стручног усавршавања државних службеника и запослених у појединим државним органима, а у складу са специфичним потребама из њиховог делокруга и надлежности, односно потребама у вези с појединим радним местима, врстом послова или посебном групом корисника, као и стручног усавршавања чланова преговарачког тима и преговарачких група и других релевантних група у процесу преговора о приступању Републике Србије Европској унији, односно потреба које произлазе из тог процеса.
Државни орган у непосредној сарадњи са Националном академијом може да одлучи да посебан програм обуке: 1) самостално програмира и спроводи; 2) програмира Национална академија, односно да преузме припремљен програм Националне академије, а самостално га спроводи; 3) да сам програмира, а да спровођење повери Националној академији; 4) програмира и спроведе Национална академија.
Обавезни елементи (делови) програма стручног усавршавања су:
1) разлог који је условио доношење програма и циљ који се жели остварити његовом реализацијом; 2) област стручног усавршавања; 3) опис програма и тематских целина; 4) државни органи којима је намењен; 5) опис циљне групе корисника обуке и најмањи и оптималан број полазника; 6) пројекција трошкова програма по једном кориснику; 7) облици, методе и носиоци реализације; 8) очекивани ефекти у подизању нивоа знања и вештина полазника; 9) начин вредновања и верификације и 10) трајање програма.
Доношење програма стручног усавршавања. Општи програм обуке и Програм обуке руководилаца за сваку годину доноси Влада, на предлог Националне академије, по претходно прибављеном мишљењу Високог службеничког савета. Посебне програме обуке доноси руководилац, односно други надлежни орган, за сваку годину, према посебним потребама државног органа, а посебни програм који се односи на преговарачки тим и преговарачке групе и друге релевантне групе у процесу преговора о приступању Републике Србије Европској унији, односно потребе које произлазе из тог процеса руководилац органа надлежног у пословима координације у вези са процесом придруживања и приступања Европској унији, по претходно прибављеној сагласности органа у чијем делокругу су области обухваћене одговарајућим преговарачким поглављем.
Облици спровођења програма стручног усавршавања могу бити предавања, семинари, тренинзи, радионице, округли столови, конференције, стажирања, коучинг, менторство, студијске посете, електронско учење и друго.
Предавачи и други реализатори и спроводиоци програма. Програм стручног усавршавања који спроводи Национална академија, по правилу, реализују предавачи акредитовани у складу са програмом селекције, обуке и акредитације предавача. Предавачи могу бити из састава запослених у Националној академији, под условом да су претходно акредитовани под општим условима акредитације предавача. Ментори реализују програм стручног усавршавања када је, групним или појединачним радом са полазницима и у поступку обављања послова њиховог радног места, потребно обезбедити непосредну подршку и преношење комплетних знања, искустава, способности и вештина које за рад у области која је предмет програма има ментор, а која треба да стекне полазник. Коучеви обезбеђују реализацију програма пружањем подршке полазницама која је усмерена на то да се заједничким или међусобним подстицањем за размену искустава коучева и полазника развију вештине за ефикасније решавање проблема и остваривање професионалних интереса и унапређење радног учинка на радном месту, односно за остваривање утврђеног делокруга и надлежности државног органа. Предавачима, менторима, коучевима и другим реализаторима програма припада накнада за извршени рад. Реализатори програма за време извођења програма остварују право на плаћено одсуство са рада, за које остварују право на накнаду плате као да се налазе на раду.
Посебне програме обуке могу да спроводе високошколске установе које су акредитоване у складу са прописима о високом образовању, научноистраживачке организације које су акредитоване у складу са прописима о научноистраживачкој делатности, јавно признати организатори образовања одраслих који су тај статус стекли у складу са прописима о образовању одраслих и лица која за то буду акредитована. 
Селекцију и акредитацију предавача и других реализатора и спроводиоца програма, као и ментора и коучева, спроводи Национална академија. Селекција предавача, ментора и коучева спроводи се из реда стручњака из области релевантне за рад државних органа, првенствено из реда запослених у државним органима. Предавач, ментор и коуч се селектују на основу стручног, радног и предавачког искуства у предметној области за коју се пријављују, објављених радова из релевантне стручне области, провере тренерских вештина, као и успеха у програму обуке предавача. Програм обуке предавача, ментора и коучева подразумева стручно усавршавање лица са специјалистичким знањем из одређених области и спроводи се ради унапређења предавачких вештина, усвајања дидактичко-методичких знања и развоја вештина презентације и комуникације ради преношења стручних знања. Изузетно, када се за предавача селектује странац, програм обуке обухвата основе правног поретка и законодавног система Републике Србије, организације, делокруга и надлежности државних органа и њиховог односа према другим органима јавне власти и имаоцима јавних овлашћења и основне мере и активности из стратешких аката из области за коју се ангажује.
Акредитација предавача, ментора и коучева врши се након спроведеног поступка селекције, уписом у сталну листу предавача и других реализатора обуке која се води према стручној, односно тематској области или вештини.
Влада, на предлог Националне академије, доноси акт којим се ближе уређује програм селекције, обуке, акредитације и начина ангажовања предавача, ментора и коучева, износ накнада за њихов рад, као и облик, начин уписа и вођења сталне листе предавача и других реализатора обука.
За спровођење посебних програма обуке могу се акредитовати лица која испуне услове у погледу потребних кадрова, простора, опреме и средстава. Лице које поднесе захтев за акредитацију мора да има, односно да обезбеди:
1) 
одговорно лице, као и реализаторе обуке са сталне листе предавача коју води Национална академија, друге реализаторе обуке ангажоване из реда запослених у високошколским установама које су акредитоване у складу са прописима о високом образовању или из реда запослених у научноистраживачким организацијама акредитованим у складу са прописима о научноистраживачкој делатности или из реда запослених у другим јавно признатим организаторима активности образовања одраслих или реализаторе обуке који имају најмање исти ниво и врсту образовања као и запослени који су полазници обуке, односно одговарајућег програма, и који поседују стручно, радно и предавачко искуство у области у којој се програм спроводи, односно објављене радове из релевантне стручне области;
2) 
простор, у власништву, закупу или по основу уговора о коришћењу, у коме ће се спровести обука, односно реализовати програм, а који није мањи од 2 м² по полазнику обуке;
3) 
опрему и средства (намештај, рачунаре, пројекторе, табле за презентацију и др.) који су неопходни за реализацију програма.
Влада, на предлог Националне академије, доноси акт којим се ближе уређују критеријуми и мерила којима се доказује испуњеност наведених услова, односно потврђује статус акредитоване високошколске установе или научноистраживачке организације или јавно признатог организатора активности образовања одраслих, као и облик, начин уписа и вођења евиденције о овим лицима. Избор извођача посебних програма између акредитованих спроводиоца обука врши се сагласно прописима којима се уређује област јавних набавки.
Све наведено што се односи на селекцију и акредитацију предавача и других реализатора и спроводиоца програма сходно се примењује и на предаваче, друге реализаторе и спроводиоце програма којима је тај статус утврђен потврђеним међународним уговором, односно споразумом закљученим сагласно закону којим се уређују донације и хуманитарна помоћ.
Евиденција, акредитација и депозит података о програмима стручног усавршавања. Национална академија води евиденцију про­гра­ма стручног усавршавања у државним органима у оквиру централне евиденције програма стручног усавршавања у јавној управи. Евиденција садржи податке о програмима стручног усавршавања које спроводи Национална академија у складу са Законом о државним службеницима и програмима стручног усавршавања које самостално спроводе државни органи. Посебни програми обуке које самостално остварују државни органи уписују се у ову евиденцију пре почетка извођења, чиме стичу својство акредитованог програма стручног усавршавања у државним органима. 
Евиденција поред података о програму садржи и податке о: државним органима, односно корисницима; учесницима обуке; спроводиоцу коме је поверено извођење обуке; предавачима, менторима и коучевима; оценама успешности спроведених програма и материјалима који су припремљени за потребе или су производ програма стручног усавршавања.
Вредновање спроведених програма стручног усавршавања остварује се нарочито на основу годишње оцене непосредног руководиоца о утицају похађања обука на унапређење обављања посла, оцене полазника о реализованом програму, оцене реализатора програма и оцене Програмског савета Националне академије.
Критеријуме и мерила за вредновање програма стручног усавршавања утврђује Национална академија, у сарадњи са надлежним органом за послове управљања кадровима у државној управи, органом надлежним у пословима координације у вези са процесом придруживања и приступања Европској унији, као и одговорним лицима за послове управљања кадровима у државним органима.
Верификација програма стручног усавршавања. За све програме стручног усавршавања који су акредитовани код Националне академије издаје се уверење (сертификат, потврда) учеснику, односно кориснику програма. Ако програм не садржи проверу успеха, односно процену стечених знања или вештина, издаје се уверење (потврда) о похађању програма. Ако се по завршетку програма врши провера знања учесника, односно корисника, издаје се одговарајуће уверење о оствареном успеху (сертификат). Потврду о похађању програма, односно сертификат о оствареном успеху издаје организатор програма. Услове издавања, облик уверења (сертификата, потврде) и начин вођења евиденције о издатим уверењима (сертификатима, потврдама) ближе прописује Национална академија.
Стручно усавршавање стажирањем. Државни службеник који је упућен на стручно усавршавање путем стажирања на основу програма стручног усавршавања или на основу посебног споразума о међународној сарадњи у складу са тим програмом (у даљем тексту: стажирање) остварује сва права из радног односа у државном органу из којег је упућен на стажирање и у обавези је да по окончању стажирања остане 
на раду у том или другом државном органу двоструко дуже од времена проведеног на стажирању, а најмање годину дана. По завршеном стажирању државни службеник је дужан да пренесе и примени стечена знања и вештине. Државни службеник који по окончању стажирања не остане на раду у државном органу у прописаном трајању дужан је да једнократно врати све трошкове стажирања исплаћене из буџета Републике Србије. Права и обавезе државног службеника на стажирању уређују се уговором. Влада ближе уређује начин избора државних службеника који се упућују на стручно усавршавање путем стажирања, битне елементе уговора о уређивању међусобних права и обавеза државног службеника и државног органа из ког се упућује на стажирање, начин обрачуна и рефундације (враћања) трошкова стажирања, начин преношења стеченог знања и вештина по завршеном стажирању, као и друга питања од значаја за стажирање.
Прикупљање и обрада података. Државни органи дужни су да Националној академији достављају податке и материјале који чине садржину Евиденције. Увид у податке уписане у Евиденцију могу извршити управни инспектори и руководилац или друго лице које одлучује о правима и дужностима државног службеника у чије податке се врши увид, у складу са законом који уређује заштиту података о личности.
Национална академија може вршити обраду података уписаних у Евиденцију у сврху извршавања послова из своје надлежности у складу са законом који уређује заштиту података о личности.
Национална академија објављује на својој званичној интернет страници податке о програмима стручног усавршавања које спроводи и које самостално спроводе државни органи, као и следеће податке о:
1) 
спроводиоцима програма стручног усавршавања: назив и седиште; име и презиме лица одговорног за реализацију програма; број и датум решења о акредитацији; област акредитације;
2) 
предавачима, менторима, коучевима и другим реализаторима програма стручног усавршавања: име и презиме; број и датум решења о акредитацији; област акредитације. 
8.2. Додатно образовање
Државном службенику може да се омогући додатно образовање значајно за државни орган. Државни службеник који ће да се додатно образује бира се на интерном конкурсу у државном органу, а предност има државни службеник који је остварио радну успешност са бољим резултатом у претходна три узастопна вредновања. Трошкове додатног образовања сноси државни орган. Права и обавезе државног службеника који се додатно образује уређују се уговором. Државни службеник има право на мировање радног односа ако додатно образовање захтева привремено одсуство с рада. По завршеном додатном образовању државни службеник се премешта на радно место разврстано у најниже звање за степен образовања који је стекао додатним образовањем. Државни службеник дужан је да у року од једне године положи државни стручни испит према плану и програму за степен образовања који је стекао додатним образовањем. Државном службенику који не положи државни стручни испит престаје радни однос. После додатног образовања државни службеник обавезан је да остане на раду у државном органу најмање двоструко дуже од трајања додатног образовања, иначе је дужан да једнократно врати све трошкове додатног образовања.
8.3. Стручни испит
Државни службеник који је у радном односу на неодређено време мора да има положен државни стручни испит.
Влада уредбом ближе уређује програм и начин полагања државног стручног испита за све државне органе, састав и начин рада комисије за спровођење државног стручног испита, трошкове полагања државног стручног испита, изглед обрасца уверења о положеном државном стручном испиту и начин уписа и вођења евиденције о положеном државном стручном испиту. 
Министарство надлежно за систем државне управе води Евиденцију о положеном државном стручном испиту. Ова евиденција се води у електронском облику. 
Министарство издаје уверење о положеном државном стручном испиту, на прописаном обрасцу. 
Државни стручни испит нису дужни да полажу они државни службеници у судовима, јавним тужилаштвима и Државном правобранилаштву који су обавезни да полажу правосудни испит, нити државни службеници у осталим државним органима који су положили правосудни испит, државни службеници у дипломатском звању који су у обавези да полажу или су положили дипломатско-конзуларни испит у складу са законом којим се уређују спољни послови, као и државни службеници који су здравствени радници у Управи за извршење кривичних санкција, који су у обавези да полажу или су положили стручни испит у области здравствене заштите.
Законом може да се предвиди посебан стручни испит који се полаже, ради запослења на радним местима са посебним дужностима и овлашћењима.
Државни службеник на пробном раду који је радни однос засновао на неодређено време и државни службеник који је засновао радни однос на неодређено време, а који нема положен државни стручни испит полаже државни стручни испит у року од шест месеци од дана заснивања радног односа. Приправник полаже државни стручни испит до окончања приправничког стажа. 
8.4. Стручно оспособљавање – приправништво
Приправник је лице које први пут заснива радни однос у својој струци и оспособљава се за самосталан рад. Изузетно, радни однос у статусу приправника може се засновати и са лицем које је код другог послодавца било у радном односу, односно обављало рад ван радног односа на пословима у својој струци краће од времена утврђеног за приправнички стаж у степену образовања који је услов за рад на тим пословима. Време проведено у радном односу, односно на раду ван радног односа код другог послодавца не урачунава се у приправнички стаж. Приправник заснива радни однос на одређено време, после спроведеног јавног конкурса.
Изузетно, ако је након спроведеног јавног конкурса за обављање приправничког стажа примљено лице које је државни службеник у радном односу на неодређено време, државни службеник распоређује се на радно место на којем обавља приправнички стаж у статусу приправника, до окончања приправничког стажа. 
Државном службенику мирују права и обавезе из радног односа у органу у којем је засновао радни однос на неодређено време и има право да се врати на радно место на које је био распоређен пре обављања приправничког стажа. 
Трајање приправничког стажа. Приправнички стаж на радним местима са високим образовањем студија другог степена (дипломске академске студије – мастер, специјалистичке академске студије, специјалистичке струковне студије), односно са основним студијама у трајању од најмање четири године траје једну годину, на радним местима са високим образовањем студија првог степена (основне академске студије, основне струковне студије), односно са студијама у трајању до три године девет месеци, а на радним местима са средњим образовањем шест месеци. Посебним законом може бити одређен приправнички стаж који траје дуже или краће него што је предвиђено овим законом. Приправнику који из оправданих разлога одсуствује с рада дуже од једног месеца продужава се приправнички стаж онолико колико је трајало одсуство.
Програм оспособљавања приправника. Приправници се оспособљавају за самосталан рад у складу са општим актом о увођењу приправника у рад који доноси руководилац и општим програмом оспособљавања приправника за полагање државног стручног испита. Ментори у програмима стручног оспособљавања приправника у државним органима јесу, по правилу, државни службеници и запослени који имају знатно искуство у обављању релевантних послова и који су остварили запажене и признате резултате у раду државних органа. Менторство у државним органима остварује се у складу са актом, односно програмом, а подразумева непосредан лични пренос знања и искустава у одређеном трајању. Национална академија припрема и спроводи посебан програм обуке ментора и доноси смернице за њихов рад.
Настављање рада на неодређено време. После окончања приправничког стажа и положеног државног, као и посебног стручног испита када је то предвиђено законом, приправник у радном односу на одређено време може да настави рад на неодређено време ако постоји одговарајуће радно место на које може да буде распоређен и ако се распоређивање уклапа у донесени кадровски план. После окончања приправничког стажа државни службеник има право да се врати на радно место чије је послове обављао пре обављања приправничког стажа. 
Уговор о стручном оспособљавању. Са незапосленим лицем руководилац може закључити уговор о стручном оспособљавању без накнаде, ради стручног оспособљавања, односно стицања радног искуства и услова за полагање државног стручног испита. Овај уговор за оспособљавање за рад лица са средњим образовањем закључује се најдуже на шест месеци, а уговор за оспособљавање за рад лица са високим образовањем најдуже на годину дана.
Национална академија обезбеђује стручну подршку, јединствену евиденцију програма и координацију стручног оспособљавања у државним органима.
Услови и начин селекције кандидата за стручно оспособљавање, услови рада и накнада трошкова, план и програм стручног оспособљавања, менторски надзор, елементи уговора о стручном оспособљавању, као и права и обавезе корисника програма и менторског државног органа по окончању стручног оспособљавања и друга питања од значаја за стручно оспособљавање утврђују се програмом стручног оспособљавања. Програм стручног оспособљавања у органима државне управе доноси Влада, на предлог Националне академије, а програме стручног оспособљавања у другим државним органима доносе ти органи.
Стручно оспособљавање у државним органима обавља се, по правилу, под непосредним надзором ментора, односно стручног лица које испуњава услове за ментора. По окончању стручног оспособљавања, ментор руководиоцу државног органа доставља извештај о оствареним резултатима и успеху. Међусобна права и обавезе између корисника стручног оспособљавања и државног органа уређују се уговором о стручном оспособљавању.
9. Одговорност државних службеника
9.1. Дисциплинска одговорност
Државни службеник је дисциплински одговоран за повреде дужности из радног односа. Одговорност за кривично дело или прекршај не искључује дисциплинску одговорност. Повреде дужности из радног односа могу бити лакше и теже.
Лакше повреде дужности из радног односа јесу: 1) учестало закашњавање, неоправдано одсуствовање у току радног времена или ранији одлазак с рада; 2) несавесно чување службених списа или података; 3) неоправдан изостанак с рада један радни дан; 4) неоправдано необавештавање непосредно претпостављеног о разлозима спречености за долазак на рад у року од 24 сата од настанка разлога; 5) необавештавање или неблаговремено обавештавање државног органа о примљеном поклону мање вредности; 6) необавештавање или неблаговремено обавештавање руководиоца о додатном раду за који није потребна сагласност руководиоца и 7) повреда кодекса понашања државних службеника која није обухваћена неком од повреда дужности из радног односа предвиђених Законом о државним службеницима или посебним законом.
Теже повреде дужности из радног односа јесу: 1) неизвршавање или несавесно, неблаговремено или немарно извршавање послова или налога претпостављеног; 2) незаконит рад или пропуштање радњи за које је државни службеник овлашћен ради спречавања незаконитости или штете; 3) злоупотреба права из радног односа; 4) повреда начела непристрасности или политичке неутралности или изражавање и заступање политичких уверења на раду; 5) одавање службене или друге тајне; 6) злоупотреба обавештавања о сумњи у постојање корупције; 7) примање поклона у вези с вршењем послова мимо одредаба Закона о државним службеницима, примање услуге или користи за себе или друго лице или коришћење рада у државном органу ради утицања на остваривање сопствених права или права лица повезаних с државним службеником; 8) додатни рад мимо услова одређених Законом о државним службеницима; 9) преузимање дужности директора, заменика или помоћника директора у правном лицу или повреда ограничења чланства у органима правног лица; 10) оснивање привредног друштва, јавне службе и бављење предузетништвом; 11) непреношење управљачких права у привредном субјекту на друго лице, недостављање података руководиоцу о лицу на које су пренета управљачка права или недостављање руководиоцу доказа о преносу управљачких права; 12) непријављивање интереса који државни службеник или с њим повезано лице може имати у вези са одлуком државног органа у чијем доношењу учествује; 13) незаконито располагање средствима; 14) непохађање стручног усавршавања на које је упућен због потребе унапређења његове радне успешности; 15) повреда права других државних службеника и намештеника; 16) недолично, насилничко или увредљиво понашање према странкама или сарадницима; 17 ) долазак на рад у алкохолисаном стању или под утицајем других опојних средстава, односно уживање алкохола или других опојних средстава у току радног времена; 18) ометање странака у остваривању права и интереса пред државним органом; 19) неоправдани изостанак с рада најмање два узастопна радна дана; 20) понављање лакших повреда дужности утврђених коначним решењем којим је изречена дисциплинска казна и 21) ако је запослени приликом заснивања радног односа дао нетачне податке о испуњењу услова за пријем у радни однос.
9.2. Дисциплинске казне
За лакше повреде дужности из радног односа може да се изрекне опомена или новчана казна до 20% плате за пуно радно време његове основне плате за месец у коме је новчана казна изречена. За теже повреде дужности из радног односа може да се изрекне: 1) новчана казна од 20% до 30% плате за пуно радно време, исплаћене за месец у коме је новчана казна изречена, у трајању до шест месеци; 2) одређивање непосредно нижег платног разреда; 3) забрана напредовања од четири године; 4) премештај на радно место у непосредно ниже звање уз одређивање коефицијента у складу са законом којим се уређују плате у државним органима; 5) престанак радног односа. 
Државном службенику коме је изречена дисциплинска казна престанка радног односа престаје радни однос даном коначности решења којим је дисциплинска казна изречена.
9.3. Дисциплински поступак
Дисциплински поступак покреће руководилац, на сопствену иницијативу или на предлог лица које је претпостављено државном службенику. Дисциплински поступак покреће се писменим закључком, који се доставља државном службенику и на који жалба није допуштена. Дисциплински поступак води и о дисциплинској одговорности одлучује руководилац, а он може и да оснује дисциплинску комисију од три члана да уместо њега покреће и води дисциплински поступак и одлучује о дисциплинској одговорности.
Чланови дисциплинске комисије морају да имају стечено високо образовање на студијама другог степена (дипломске академске студије – мастер, специјалистичке академске студије, специјалистичке струковне студије ), односно на основним студијама у трајању од најмање четири године и најмање пет година радног искуства у струци, а један члан мора бити дипломирани правник – мастер, односно дипломирани правник. 
У дисциплинском поступку одржава се усмена расправа, на којој државни службеник има право да изложи своју одбрану. Он може да се на расправи брани сам или преко заступника, а може да за расправу достави и писмену одбрану. Расправа може да се одржи и без присуства државног службеника ако за то постоје важни разлози, а државни службеник је на расправу уредно позван.
Изузетно, руководилац може да одлучи да се у дисциплинском поступку због лакше повреде дужности из радног односа не одржи усмена расправа. У том случају руководилац није дужан да образложи одлуку. 
Државни службеник има право, у року од осам дана од пријема закључка о покретању дисциплинског поступка, да достави писмено изјашњење о повреди дужности из радног односа наведеног у закључку.
Овлашћење за покретање и вођење дисциплинског поступка и одлучивање о дисциплинској одговорности руководилац може пренети на руководиоца уже унутрашње јединице у државном органу. 
При избору и одмеравању дисциплинске казне води се рачуна о степену одговорности државног службеника, тежини последица повреде дужности и субјективним и објективним околностима под којима је повреда дужности извршена. О томе да ли је државном службенику раније већ била изречена дисциплинска казна води се рачуна само ако она није још избрисана из кадровске евиденције.
9.4. Удаљење с рада
Државни службеник против кога је покренут кривични поступак због кривичног дела учињеног на раду или у вези с радом или дисциплински поступак због теже повреде дужности може да се удаљи с рада до окончања кривичног, односно дисциплинског поступка ако би његово присуство на раду штетило интересу државног органа или ометало вођење дисциплинског поступка. Решење о удаљењу с рада доноси руководилац или дисциплинска комисија, у зависности од тога ко води дисциплински поступак. Решење о удаљењу с рада опозива се, по службеној дужности или на предлог државног службеника, ако престану разлози због којих је донесено. На решење о удаљењу са рада државни службеник може да изјави жалбу у року од пет дана од дана пријема решења. Жалба не одлаже извршење решења. Жалбена комисија дужна је да о жалби одлучи у року од пет дана од дана пријема жалбе, иначе се сматра да је жалба одбијена.
9.5. Застарелост
Покретање дисциплинског поступка, као и вођење дисциплинског поступка за лакше повреде дужности застарева протеком једне године од извршене повреде, а покретање и вођење дисциплинског поступка за теже повреде – протеком две године од извршене повреде. 
Застарелост не тече док дисциплински поступак није могуће покренути или водити због одсуства са рада државног службеника, за време трајања управног спора, односно судског поступка у вези са спроведеним дисциплинским поступком и изреченом дисциплинском мером или из других оправданих разлога.
9.6. Упис дисциплинске казне у кадровску евиденцију 
и њено брисање
Дисциплинска казна изречена коначним решењем уписује се у кадровску евиденцију. Дисциплинска казна брише се из кадровске евиденције ако државном службенику не буде изречена нова дисциплинска казна у наредне две године од изречене дисциплинске казне за лакшу повреду дужности, или у наредне четири године од изречене дисциплинске казне за тежу повреду дужности. 
9.7. Дисциплински поступак против државних 
службеника на положају
Дисциплински поступак против државног службеника кога је на положај поставила Влада води Високи службенички савет, а против државног службеника кога је на положај поставио други државни орган или тело – тело одређено његовим актима. Против државног службеника кога је на положај поставила Влада дисциплински поступак се покреће на предлог руководиоца, а кад државни службеник руководи државним органом – на предлог Владе, изузев против руководиоца органа у саставу министарства и руководиоца посебне организације над чијим радом надзор врши министарство против којих се дисциплински поступак покреће на предлог министра. Против решења којим је државном службенику на положају изречена дисциплинска казна жалба није допуштена, али може да се покрене управни спор.
9.8. Одговорност за штету
Државни службеник је одговоран за штету коју на раду или у вези с радом намерно или из крајње непажње проузрокује државном органу. Постојање штете, висину штете и околности под којима је штета проузрокована утврђује руководилац или лице које он за то писмено овласти. Ако би утврђивање висине штете проузроковало несразмерне трошкове, висина штете може да се одреди у паушалном износу. Ако државни службеник одбије да надокнади штету, право на надокнаду штете може да се оствари у парничном поступку. Државни службеник се ослобађа од одговорности за штету коју је проузроковао извршењем налога претпостављеног ако је претпостављеном саопштио да извршење налога може да проузрокује штету.
За штету коју државни службеник на раду или у вези с радом проузрокује трећем лицу незаконитим или неправилним радом одговара Република Србија. Оштећеник има право да накнаду штете захтева и непосредно од државног службеника, ако је он штету проузроковао намерно. Ако Република Србија оштећенику надокнади штету коју је државни службеник проузроковао намерно или из крајње непажње, има право да од државног службеника захтева накнаду плаћеног износа у року од шест месеци од дана исплаћене накнаде штете.
Република Србија одговара за штету проузроковану државном службенику на раду или у вези с радом, према општим правилима облигационог права. Руководилац и државни службеник могу да закључе писмени споразум којим одређују висину и начин накнаде штете, који има снагу извршне исправе. 
10. Престанак радног односа
Упоредноправно посматрано, може се уочити да су врло ретки системи у којима радни однос престаје из истих разлога у јавном и приватном сектору. У већини система статус државних службеника штити се од политичких притисака тако што се разлози за престанак радног односа посебно уређују, тј. друкчије него у приватном сектору.
По Закону о државним службеницима државном службенику престаје радни однос: 1) протеком времена на које је заснован; 2) споразумом; 3) отказом; 4) по сили закона; 5) на други начин одређен Законом о државним службеницима или посебним законом.
Државном службенику на положају, коме по спроведеној иницијативи за разрешење на основу мере јавног објављивања препоруке за разрешење коју изрекне Агенција за борбу против корупције, радни однос престаје даном коначности решења надлежног органа којим се утврђује престанак рада на положају.
Радни однос на одређено време престаје протеком времена на које је заснован. Жалба не одлаже извршење решења којим је утврђен престанак радног односа заснованог на одређено време. 
Руководилац и државни службеник могу да закључе писмени споразум о престанку радног односа државног службеника. Писменим споразумом одређује се и дан када престаје радни однос. Државном службенику на положају радни однос не може да престане писменим споразумом.
Државни службеник може да поднесе писмени отказ најмање 15 дана пре дана који је у писменом отказу означио као дан престанка радног односа. Државни службеник на положају писмени отказ подноси државном органу или телу надлежном за његово постављење.
Руководилац отказује радни однос државном службенику ако: 1) одбије премештај или распоређивање кад за њих није потребна сагласност државног службеника или неоправдано не ступи на радно место на које је премештен или распоређен; 2) не задовољи на пробном раду; 3) после престанка разлога за мировање радног односа не ступи на рад у року од 15 дана; 4) не положи државни или посебан стручни испит. Радни однос престаје кад решење о отказу постане коначно.
Државном службенику престаје радни однос по сили закона: 1) кад наврши радни век – даном навршења 65. године живота ако има најмање 15 година стажа осигурања; 2) ако буде осуђен на казну затвора од најмање шест месеци или му је изречена условна осуда на казну затвора од најмање шест месеци без обзира на период проверавања за учињено кривично дело које га чини недостојним за обављање послова државног службеника – даном правноснажности пресуде; 3) ако је нераспоређен, а не буде премештен на друго радно место – наредног дана од протека два месеца откад је постао нераспоређен; 4) ако неоправдано изостане с рада најмање три узастопна радна дана – трећег дана изостанка с рада; 5) ако у року од једне године не положи државни стручни испит према плану и програму за степен стручне спреме који је стекао додатним образовањем.
Високи службенички савет утврђује која кривична дела државног службеника чине недостојним за обављање послова, односно вршење дужности.
Државном службенику радни однос престаје по сили закона и из других разлога предвиђених општим прописима о раду којима се уређује престанак радног односа независно од воље запосленог и воље послодавца.
О томе да је државном службенику престао радни однос по сили закона руководилац доноси решење којим утврђује разлог због кога је радни однос престао и дан када је радни однос престао. Против решења жалба није допуштена, али се може покренути управни спор.
11. Права државних службеника при промени 
уређења државних органа
У упоредним системима редовно је предвиђено да државни службеник приликом преуређења државних органа, пре него што му престане радни однос, има право на премештај на друго слободно и одговарајуће место.
Према Закону о државним службеницима, ако Правилник буде тако измењен да нека радна места буду укинута или број државних службеника смањен, прекобројни државни службеници премештају се на друга одговарајућа радна места у истом звању, а предност имају они којима је радна успешност боље вреднована у претходна три узастопна вредновања радне успешности. 
Ако одговарајуће радно место не постоји, прекобројни државни службеник може, уз своју сагласност, бити премештен на ниже радно место које одговара његовој стручној спреми, и за које испуњава остале услове за рад, односно поседује компетенције, а ако ни такво радно место не постоји, постаје нераспоређен. Међутим, ако се државни службеник не сагласи с премештајем на ниже радно место, руководилац 
доноси решење о престанку радног односа. Државном службенику престаје радни однос даном коначности решења о престанку радног односа.
Жалба не одлаже извршење решења о премештају и решења којим се утврђује да је државни службеник нераспоређен.
У случају доношења новог Правилника, сви државни службеници распоређују се на одговарајућа радна места у истом звању, при чему руководилац води рачуна о томе на којим су пословима радили пре распоређивања. Ако новим Правилником нека радна места буду укинута или број државних службеника буде смањен, на прекобројне државне службенике примењују се правила која важе за случај измене Правилника. У случају доношења новог, односно измена правилника државни службеник може да буде распоређен, односно премештен на непосредно више радно место ако испуњава услове за напредовање и након провере компетенција. 
Ако државни орган буде укинут, а његов делокруг преузме други државни орган, он преузима и државне службенике из укинутог државног органа, решењима која доноси руководилац државног органа који је преузео делокруг. До доношења новог Правилника у државном органу који је преузео делокруг, преузети државни службеници настављају да раде послове које су радили, а право на плату остварују према дотадашњим решењима. Ако део делокруга државног органа преузме други државни орган, он преузима и државне службенике који раде у преузетом делокругу. Ако државни орган буде укинут, а његов делокруг не преузме ниједан државни орган, државни службеници из укинутог државног органа постају нераспоређени. У случају укидања органа државне управе или службе Владе решења којима се утврђује да су државни службеници нераспоређени доноси руководилац Службе за управљање кадровима. 
Положај нераспоређених државних службеника. Док је нераспоређен, државни службеник има право на накнаду плате према закону којим се уређују плате у државним органима (65% основне плате). Државном службенику престаје право на исплату накнаде плате ако се без оправданог разлога не одазове позиву државног органа да учествује у поступку провере компетенција због потребе преузимања у тај државни орган. Државни службеник остварује права из социјалног осигурања у складу са прописима о обавезном социјалном осигурању. Сва права из радног односа државни службеник остварује у државном органу чији је руководилац донео решење да је државни службеник нераспоређен. Нераспоређеном државном службенику престаје радни однос ако у року од два месеца не буде премештен у други државни орган.
Решење којим се утврђује да је државни службеник из органа државне управе и службе Владе нераспоређен доставља се Служби за управљање кадровима, наредног дана од дана његовог доношења. Служба за управљање кадровима укључује податке о нераспоређеним државним службеницима у евиденцију интерног тржишта рада и испитује могућност њиховог премештаја.
12. Одлучивање о правима и дужностима 
државних службеника
12.1. Одлучивање у првом степену
О правима и дужностима државног службеника одлучује руководилац решењем, ако Законом о државним службеницима или другим законом или другим прописом није друкчије одређено. Руководилац може писмено да овласти државног службеника, који има стечено високо образовање на основним академским студијама у обиму од најмање 240 ЕСПБ бодова, мастер академским студијама, односно на основним студијама у трајању од најмање четири године, специјалистичким струковним студијама или специјалистичким студијама на факултету и најмање пет година радног искуства у струци, да уместо њега одлучује о правима и дужностима државних службеника. Овлашћење може бити ограничено по садржини и трајању. При одлучивању о правима и дужностима државног службеника примењује се закон којим се уређује општи управни поступак, изузев код одлучивања о одговорности за штету. 
Ако државним органом руководи државни службеник, о његовим правима и дужности одлучује Високи службенички савет кад је државног службеника поставила Влада, ако Законом о државним службеницима није другачије одређено, односно тело које одреди државни орган или тело надлежно за постављење државног службеника. 
Против решења којим се одлучује о правима и дужностима државног службеника који руководи државним органом жалба није допуштена, али може да се покрене уравни спор. 
12.2. Жалбене комисије
Жалбене комисије одлучују о жалбама државних службеника на решења којима се у управном поступку одлучује о њиховим правима и дужностима и о жалбама учесника интерног и јавног конкурса. Жалбене комисије имају сва овлашћења другостепеног органа и примењују закон којим се уређује општи управни поступак.
Жалбена комисија је дужна да одлучи о жалби у року од 30 дана од дана њеног пријема ако Законом о државним службеницима није друкчије одређено, иначе се сматра да је жалба одбијена. О жалби на закључак о одбацивању пријаве на конкурс за попуњавање слободних радних места жалбена комисија је дужна да одлучи у року од осам дана од дана њеног пријема, иначе се сматра да је жалба одбијена.
Против одлуке жалбене комисије може да се покрене управни спор.
О жалбама државних службеника из органа државне управе, служби Владе и Државног правобранилаштва одлучује Жалбена комисија Владе, а о жалбама државних службеника из судова и јавних тужилаштава – жалбена комисија судова и Жалбена комисија јавног тужилаштва. О жалбама државних службеника из осталих државних органа одлучују жалбене комисије које се образују њиховим актима.
Жалбене комисије су у свом раду самосталне и раде у већима од три члана. Број чланова жалбене комисије одређује државни орган или тело надлежно за именовање и разрешење чланова жалбене комисије, тако да тај број не буде мањи од седам (Жалбена комисија Владе), односно пет (остале жалбене комисије). Чланови жалбене комисије и, међу њима, председник жалбене комисије именују се на пет година и могу да буду поново именовани.
Чланови жалбених комисија имају право на накнаду за рад, чију висину одређује Влада. 
Дужност члана жалбене комисије престаје кад протекне време на које је именован, ако поднесе писмену оставку, навршењем радног века или разрешењем. Уместо члана жалбене комисије коме је дужност престала пре времена именује се нови, до окончања мандата жалбене комисије. 
Члан жалбене комисије разрешава се ако несавесно врши своје дужности или ако је осуђен на казну затвора од најмање шест месеци или за кажњиво дело које га чини недостојним дужности у жалбеној комисији. Члан жалбене комисије који је именован међу државним службеницима разрешава се и ако престане да буде државни службеник или му коначним решењем буде изречена дисциплинска казна. Председник жалбене комисије разрешава се дужности председника ако је несавесно или неуспешно врши. Против решења о разрешењу жалба није допуштена, али може да се покрене управни спор. 
Жалбене комисије најмање једном годишње подносе извештаје о свом раду државним органима и телима надлежним за именовање чланова жалбених комисија. 
На интернет презентацији државног органа који обавља стручно-техничке и административне послове за жалбену комисију објављују се одлуке жалбене комисије о питањима која су најчешће предмет одлучивања жалбене комисије у складу са прописом о заштити података о личности.
Чланове Жалбене комисије Владе и, међу њима, председника Жалбене комисије именује Влада међу државним службеницима који су дипломирани правници са најмање пет година радног искуства у правној струци, на предлог министра надлежног за послове управе. 
При предлагању кандидата министар надлежан за послове управе дужан је да води рачуна о познавању прописа о раду у државној управи и о управном поступку. 
Председника и чланове жалбене комисије судова именује Високи савет судства, међу државним службеницима из судова. Председника и чланове Жалбене комисије јавног тужилаштва именује Државно веће тужилаца, међу државним службеницима из јавних тужилаштава. 
Председници жалбених комисија Владе и правосуђа врше искључиво дужност председника жалбене комисије, као државни службеници, и после престанка дужности председника имају право да се врате на своје или друго одговарајуће радно место у државном органу.
Стручно-техничке и административне послове за Жалбену комисију Владе врши Служба за управљање кадровима, код које се обезбеђују средства за рад комисије. 
Стручно-техничке и административне послове за жалбену комисију судова врши Административна канцеларија Високог савета судства, а за Жалбену комисију јавног тужилаштва Административна канцеларија Државног већа тужилаца код којих се обезбеђују и средства за рад комисија. 
13. Уређење кадровског система
13.1. Кадровски план
Кадровски план састоји се од приказа броја државних службеника према радним местима и броја државних службеника са радним односом на неодређено време, који су потребни у години за коју се кадровски план доноси, од приказа броја приправника чији се пријем планира и броја државних службеника чији се пријем у радни однос на одређено време планира због могућег повећања обима посла.
Сваки државни орган припрема нацрт свог кадровског плана истовремено са припремом нацрта закона о буџету, тако да буде усклађен с њим, и нацрт доставља органу који припрема предлог кадровског плана. Предлог кадровског плана за органе државне управе и службе Владе припрема Служба за управљање кадровима. Предлог кадровског плана за судове и јавна тужилаштва припрема министарство надлежно за послове правосуђа. Влада уредбом ближе уређује припрему нацрта и предлога кадровског плана у свим државним органима. 
Кадровски план доноси се у року од 30 дана од дана доношења закона о буџету, у складу са средствима која су обезбеђена у буџету Републике Србије. Кадровски план за органе државне управе и службе Владе доноси Влада, а кадровски план за судове и јавна тужилаштва министарство надлежно за послове правосуђа, након што прибави сагласност министарства надлежног за послове финансија. У осталим државним органима кадровски план доноси руководилац ако посебним прописом није друкчије одређено, након што прибави сагласност министарства надлежног за послове финансија. Кадровски план се састоји од збирних и појединачних података за државне органе које обухвата. Сваки државни орган спроводи део кадровског плана који се на њега односи. За спровођење кадровског плана одговоран је 
руководилац.
13.2. Служба за управљање кадровима
Служба за управљање кадровима, коју образује Влада, задужена је за стручне послове у вези с управљањем кадровима у државној управи. Служба за управљање кадровима оглашава интерне конкурсе за слободна извршилачка радна места и интерне и јавне конкурсе за попуну положаја у органима државне управе и службама Владе, саветује органе државне управе и службе Владе како да управљају кадровима, организује стручно усавршавање државних службеника, изузев у области Европске уније, пружа стручно-техничку помоћ Високом службеничком савету, обавља стручне и техничке послове значајне за политику Владе у управљању кадровима и врши друге послове одређене законом или прописом Владе.
Службом за управљање кадровима руководи директор, који је одговоран Генералном секретару Владе. 
Влада може, на основу извештаја и предлога мера Службе за управљање кадровима о стању у вези са одливом кадрова са одређених послова из органа државне управе, да утврди следеће мере:
1. 
Обавезу стручног усавршавања и унапређења рада и стручних капацитета државних службеника у одређеној области рада;
2. 
Омогућавање додатног образовања државних службеника у одређеној области рада;
3. 
Измену кадровског плана због потребе запошљавања већег броја приправника или државних службеника;
4. 
Привремени премештај запослених из других органа државне управе, у складу са законом, на послове на којима постоји одлив кадрова ако би неизвршењем посла могле да наступе штетне последице по орган;
5. 
Право на корективни коефицијент према закону којим се уређују плате у државним органима;
6. Друге мере у складу са законом.
Мере за државне службенике у судовима, јавном тужилаштву и Државном правобранилаштву утврђује Влада, на предлог министра надлежног за правосуђе. 
13.3. Централна кадровска евиденција
Централну кадровску евиденцију о државним службеницима и намештеницима у свим државним органима води Служба за управљање кадровима. Централна кадровска евиденција је информациони систем за подршку управљања кадровима. Подаци уписани у Централну кадровску евиденцију доступни су руководиоцима и другим лицима која одлучују о правима и дужностима државних службеника и управним инспекторима. Сваки државни службеник има право на увид у оне податке из Централне кадровске евиденције који се односе на њега. 
У централну кадровску евиденцију уписују се подаци:
1. 
о државном органу, и то: назив државног органа, подаци о радним местима у државном органу;
2. 
о државним службеницима и намештеницима и то: лично име, адреса и јединствени матични број грађана, врста радног односа и датум његовог заснивања, радна места на којима је државни службеник, односно намештеник радио од заснивања радног односа у државном органу, врста и степен стручне спреме, односно образовања, положен државни стручни испит и посебни стручни испит, подаци о верификованим програмима стручног усавршавања, односно о похађању и оствареном успеху, посебна знања и други подаци о стручности државног службеника, језик на коме је стечено основно, средње и високо образовање, године радног искуства и радног стажа, стажа осигурања и стажа осигурања који се рачуна са увећаним трајањем, датум навршења радног века, годишње вредновање радне успешности, изречене дисциплинске мере и утврђена материјална одговорност, подаци потребни за обрачун плате, подаци у вези с престанком радног односа, национална припадност, ако се државни службеник, односно намештеник добровољно изјасни о овом податку;
3. 
o другим лицима који обављају рад у државном органу и то: лично име, адреса и јединствени матични број грађана, врста радног ангажовања и датум почетка рада, послови које лице обавља у државном органу, датум престанка рада. 
Изузетно, подаци о полицијским службеницима и државним службеницима који обављају безбедносно-обавештајне послове и послове извршења кривичних санкција воде се у евиденцијама органа у којима се обављају ти послови.
Евиденције се не воде о лицима која у складу са Законом о државним службеницима имају положај функционера. Централна кадровска евиденција може да садржи и друге податке одређене законом и другим прописом. Ближу садржину и начин вођења Централне кадровске евиденције и обезбеђивање података потребних за упис у Централну кадровску евиденцију прописује Влада. 
Државни органи дужни су да доставе податке од којих зависи упис у Централну кадровску евиденцију у року од осам дана од настанка податка. Подаци уписани у Централну кадровску евиденцију доступни су руководиоцима и другим лицима која одлучују о правима и дужностима државних службеника и управним инспекторима. 
Служба за управљање кадровима користи податке уписане у Централну кадровску евиденцију за потребе управљања кадровима у органима државне управе и службама Владе, а Министарство правде за потребе управљања кадровима у судовима, јавним тужилаштвима и Државном правобранилаштву.
Државни органи користе податке уписане у Централну кадровску евиденцију за потребе управљања кадровима и друге потребе у области радних односа. 
Служба за управљање кадровима може вршити обраду података уписаних у Централну кадровску евиденцију у сврху извршавања послова из своје надлежности и у складу са законом који уређује заштиту података о личности. 
Евиденцију интерног тржишта рада за органе државне управе и службе Владе води Служба за управљање кадровима. Евиденција интерног тржишта рада садржи податке о слободним радним местима, државним службеницима који желе трајни или привремени премештај на друго радно место, податке о нераспоређеним државним службеницима и податке о другим кадровским потребама, осим података о слободним радним местима полицијских службеника и државних службеника који обављају безбедносно-обавештајне послове и послове извршења кривичних санкција. 
Евиденција интерног тржишног рада садржи следеће податке:
1. Радна места у државним органима која нису попуњена;
2. 
Податке о нераспоређеним државним службеницима који желе трајни или привремени премештај и то: лично име, адреса, јединствени матични број грађана, датум заснивања радног односа, радна места на којима је државни службеник радио од заснивања радног односа у државном органу, врста и степен стручне спреме, односно образовања, положени стручни испити, други облици стручног усавршавања, посебна знања и други подаци о компетенцијама државног службеника, године радног искуства, годишње вредновање радне успешности, изјаву државног службеника на које послове жели трајни или привремени премештај, изречене дисциплинске мере и утврђена материјална одговорност, број решења о нераспоређености, датум почетка статуса нераспоређеног државног службеника и датум до када је државни службеник у статусу нераспоређеног државног службеника.
Подаци о државним службеницима уписују се у евиденцију интерног тржишта рада из Централне кадровске евиденције, или пријаве 
података које лично достављају државни службеници, односно државни органи који воде евиденције о државним службеницима.
Евиденција интерног тржишта рада може да садржи и податке за службенике у органима аутономне покрајине и јединице локалне самоуправе који желе трајни премештај у државне органе и који имају право личне пријаве на Евиденцију интерног тржишта рада.
Подаци о државним службеницима, односно службеницима у Евиденцији интерног тржишта рада воде се под шифром, која се додељује сваком државном службенику, односно службенику приликом преузимања, односно пријаве података. Подаци о кадровским потребама садржани у Евиденцији интерног тржишта рада јавно су доступни.
Државни службеник има право да добије све податке о кадровским потребама садржане у Евиденцији интерног тржишта рада.
Ближу садржину и начин вођења Евиденције интерног тржишта рада и обезбеђивања података потребних за упис у евиденцију прописује Влада. 
13.4. Високи службенички савет
Законом о државним службеницима образован је Високи службенички савет, као посебно тело које прописима који важе за органе државне управе и службе Владе одређује какве се стручне оспособљености, знања и вештине оцењују у изборном поступку и одређује начин њихове провере. Такође, прописује мерила за избор на радна места, доноси кодекс понашања државних службеника, води дисциплински поступак против службеника кога је на положај поставила Влада и врши друге послове одређене Законом о државним службеницима. Прописи Високог службеничког савета објављују се у ,,Службеном гласнику Републике Србије“. Високи службенички савет је самосталан у раду и доноси пословник о своме раду. 
Кодекс понашања државних службеника. Кодексом понашања државних службеника уређују се правила етичког понашања државних службеника и начин праћења његове примене. 
Органи државне управе и службе владе дужни су да Високом службеничком савету достављају потребне податке и информације неопходне за праћење примене Кодекса понашања државних службеника и унапређење правила етичког поступања државних службеника.
Високи службенички савет има једанаест чланова које именује влада на шест година. Пет чланова именују се међу стручњацима из области значајних за рад државне управе, на предлог председника Владе. 
Осталих шест чланова именују се међу државним службеницима које на положај поставља Влада, на предлог министра надлежног за послове управе. 
Чланови Високог службеничког савета бирају између себе председника Високог службеничког савета, тајним гласањем.
Функционери у државним органима не могу да буду именовани у Високи службенички савет. Исто лице може да буде именовано у Високи службенички савет највише два пута. 
Високи службенички савет одлуке доноси већином гласова свих својих чланова. Председнику и члановима високог службеничког савета припада накнада за рад према мерилима одређеним актом Владе. Високи службенички савет има свој печат, према закону којим се уређује печат државних органа. 
Дужност члана Високог службеничког савета престаје кад протекне време на које је именован, ако поднесе писмену оставку, навршењем радног века или разрешењем. Уместо члана Високог службеничког савета коме је дужност престала пре времена именује се нови, до окончања мандата Високог службеничког савета.
Члан Високог службеничког савета разрешава се ако несавесно врши своје дужности или ако је осуђен на казну затвора од најмање шест месеци или за кажњиво дело које га чини недостојним дужности у Високом службеничком савету. Члан Високог службеничког савета који је именован међу државним службеницима разрешава се и ако му престане рад на положају или му коначним решењем буде изречена дисциплинска казна. Против решења о разрешењу жалба није допуштена, али може да се покрене управни спор. 
14. Посебна правила о намештеницима
Радна места намештеника разврстава Влада уредбом. Радна места намештеника, услови за запослење на њима и број намештеника одређују се Правилником. Да би се попунило слободно радно место намештеника потребно је да је оно предвиђено Правилником и да се његово попуњавање уклапа у донесени кадровски план.
Намештеник заснива радни однос уговором о раду. Уговор о раду обавезно садржи одредбу према којој послодавац може решењем да промени оне састојке уговора чију једнострану промену закон допушта. О правима и дужностима намештеника решењем одлучује руководилац или државни службеник кога руководилац за то писмено овласти. Намештеник има право на плату, накнаде и друга примања према закону којим се уређују плате у државним органима.
Одредбе Закона о државним службеницима о премештају и распоређивању државних службеника сходно се примењују на намештенике. Решење о премештају, односно распоређивању намештеника замењује по сили закона одговарајуће одредбе уговора о раду. Ако намештеник одбије премештај, односно распоређивање, отказује му се уговор о раду. Намештенику се отказује уговор о раду увек кад услед промене унутрашњег уређења државног органа или уређења система државних органа више не постоји ниједно радно место на које може бити 
премештен, односно распоређен. Намештеник не може да буде распоређен, односно премештен на радно место државног службеника, осим ако није изабрани кандидат на јавном конкурсу у државном органу.
15. Надлежност управне инспекције
Спровођење Закона о државним службеницима надзире министарство надлежно за послове управе преко управне инспекције. Управни инспектор надзире: 1) усклађеност Правилника са законом и другим прописима; 2) усклађеност попуњавања радних места са Правилником и кадровским планом; 3) законитост спровођења интерног и јавног конкурса; 4) законитост распоређивања, премештаја и напредовања државних службеника; 5) благовременост и правилност достављања података који се уписују у Централну кадровску евиденцију; 6) друга питања у вези с радним односима у државним органима. Управни инспектор дужан је да поступи по свакој представци из своје надлежности и да подносиоца представке обавести о исходу свог поступања.
Ако управни инспектор утврди незаконитост или неправилност у спровођењу закона, других прописа и општих аката, предузима мере на које је овлашћен законом коjим се уређује управна инспекција. Управни инспектор може жалбеним комисијама предложити да по основу службеног надзора пониште или укину незаконита коначна решења којима је одлучено о неком праву или дужности државног службеника. Поништај решења о постављању на положај, пријему у радни однос или премештају не утиче на пуноважност аката или радњи које је државни службеник донео или предузео до поништаја решења. 
16. Плате државних службеника и намештеника
Законом о платама државних службеника и намештеника уређене су плате, накнаде и друга примања државних службеника и намештеника. Плата државних службеника и намештеника састоји се од основне плате и додатака на плату. У плату се урачунавају и порези и доприноси који се плаћају из плате.
Основна плата се одређује множењем коефицијента са основицом за обрачун и исплату плата. Основица је јединствена и утврђује се за сваку буџетску годину Законом о буџету Републике Србије. Коефицијенти су утврђени Законом о платама државних службеника и намештеника (постоји 13 платних група за државне службенике и шест платних група за намештенике).
Коефицијенти за положаје и извршилачка радна места државних службеника одређују се тиме што се сваки положај и свако извршилачко радно место сврстава у једну од 13 платних група.
Коефицијент за положај одређује се према платној групи у којој се налази положај. У свакој платној групи у коју су сврстана извршилачка радна места државних службеника постоји осам платних разреда. Платни разреди изражавају напредовање на истом извршилачком радном месту. Коефицијент за извршилачко радно место одређује се према платном разреду платне групе у којој се налази извршилачко радно место. Државном службенику који ступа на радно место руководиоца унутрашње јединице увећава се коефицијент за два платна разреда. Коефицијенти за радна места намештеника одређују се тиме што се свако радно место намештеника сврстава у једну од шест платних група.
Државни службеници и намештеници имају право на додатак на основну плату: за време проведено у радном односу (минули рад), за рад ноћу, за рад на дан празника који није радни дан, за прековремени рад и за приправност. Државни службеници имају право и на додатак за додатно оптерећење на раду (за обављање послова који нису у опису њиховог радног места). Државни службеник који ради на положају има право само на додатак за време проведено у радном односу.
Државни службеници и намештеници имају право и на накнаду плате, на накнаду трошкова и на друга примања, у складу са Законом о платама државних службеника и намештеника, другим прописима и посебним колективним уговором за државне органе.
III. РАДНИ ОДНОСИ У ОРГАНИМА АУТОНОМНЕ ПОКРАЈИНЕ 
И ОРГАНИМА ЛОКАЛНЕ САМОУПРАВЕ
На радне односе у органима аутономних покрајина и органима локалне самоуправе од 1. децембра 2016. године примењује се Закон о запосленима у аутономним покрајинама и јединицама локалне самоуправе. Овим законом се уређују права и дужности из радног односа запослених у органима аутономних покрајина и јединицама локалне самоуправе. Одредбе овог закона сходно се примењују на запослене у органима градских општина, као и службама и организацијама које оснива надлежни орган аутономне покрајине, јединице локалне самоуправе и градске општине, према посебном закону. У смислу овог закона службама и организацијама сматрају се стручне службе и посебне организације које су основане за обављање послова управе. Одредбе овог закона се не примењују на запослене у привредним друштвима, предузећима, установама, јавним агенцијама, фондовима и фондацијама које оснива надлежни орган аутономне покрајине, јединице локалне самоуправе и градске општине, према посебном пропису.
Основна правила о радним односима у органима аутономне покрајине и јединице локалне самоуправе. Запосленима, у смислу овог закона, сматрају се функционери који, на основу законом или покрајинским 
прописом утврђене обавезе или овлашћења, заснивају радни однос ради вршења дужности, службеници и намештеници. Функционер је изабрано, именовано, односно постављено лице у органима аутономне покрајине и јединице локалне самоуправе, односно у органима градске општине, као и у службама и организацијама које они оснивају према посебном пропису. Службеник је запослено лице које професионално обавља стручне послове из надлежности аутономне покрајине и јединице локалне самоуправе или с њима повезанe општe правнe пословe, информатичкe, материјално-финансијскe, рачуноводственe и административнe пословe. Службеник је запослено лице на извршилачком радном месту, као и на радном месту службеника на положају. Намештеник је лице које заснива радни однос ради обављања пратећих, помоћно-техничких послова у аутономној покрајини и јединици локалне самоуправе.
Послодавац функционера, службеника и намештеника. По­сло­давац функционера, службеника и намештеника у аутономној покрајини је аутономна покрајина, док је у јединицама локалне самоуправе послодавац јединица локалне самоуправе. За функционере у аутономним покрајинама права и дужности у име послодавца врши скупштина аутономне покрајине, односно радно тело скупштине утврђено статутом или актом скупштине којим се уређује надлежност. За функционере у јединицама локалне самоуправе права и дужности послодавца врши скупштина града, општине или градске општине. За службенике на положају у аутономним покрајинама и јединицама локалне самоуправе права и дужности у име послодавца врши орган аутономне покрајине, односно јединице локалне самоуправе надлежан за постављање службеника на положају.
Остваривање права из радног односа. Права из радног односа, уређена Законом о запосленима у аутономним покрајинама и јединицама локалне самоуправе, запослени остварују код послодавца. На права и дужности функционера и службеника који нису уређени овим или посебним законом или другим прописом примењују се општи прописи о раду и посебан колективни уговор за јединице локалне самоуправе (у даљем тексту: посебан колективни уговор), као и колективни уговор код послодавца. На права и дужности из радног односа код намештеника примењују се општи прописи о раду и посебан колективни уговор, ако овим или посебним законом није другачије одређено. Посебан колективни уговор на територији Републике Србије закључују Влада, удружење послодаваца и репрезентативни синдикати основани за територију Републике Србије. Удружење послодаваца је удружење које представља више од једне трећине јединица локалне самоуправе које запошљава најмање 20% запослених и регистровано је у складу са законом. Колективни уговор код послодавца закључују послодавац и репрезентативни синдикат код послодавца. Овим уговором се не могу уговарати плате запослених.
Радни однос у аутономној покрајини, односно јединици локалне самоуправе, заснива се, по правилу, на неодређено време. Радни однос се може засновати и за време чије трајање је унапред одређено (радни однос на одређено време): 1) ради замене одсутног запосленог до његовог повратка; 2) због привременог повећаног обима посла, који постојећи број запослених не може да изврши, најдуже на шест месеци у току једне календарске године; 3) на радним местима у кабинету изабраног лица у органу аутономне покрајине, док траје дужност тог изабраног лица; 4) на радним местима у кабинету градоначелника града Београда, председника Скупштине града Београда, док траје дужност тих лица; 5) на радним местима у кабинету градоначелника, председника општине или председника градске општине, док траје дужност тих изабраних лица; 6) ради учешћа у припреми или реализацији одређеног пројекта, најдуже до завршетка пројекта; 7) ради обуке приправника, за време трајања приправничког стажа.
Радни однос на одређено време не може да прерасте у радни однос на неодређено време, изузев приправнику, кад положи државни стручни испит.
Приправник. Приправник је лице које послодавац прима у радни однос на одређено време ради оспособљавања за самосталан рад у струци, односно самостално обављање посла. Послодавац може засновати радни однос са приправником aко постоји слободно радно место у складу са Кадровским планом и aко лице са којим заснива такав радни однос има образовање које је прописано као услов за рад на том радном месту. Својство приправника може стећи лице које није било у радном односу, као и лице које је провело на раду време краће од времена утврђеног за приправнички стаж с тим степеном образовања. Приправник заснива радни однос на одређено време, после спроведеног јавног конкурса. 
Приправнички стаж за приправнике са високим образовањем стеченим на основним академским студијама у обиму од најмање 240 ЕСПБ бодова, мастер академским студијама, мастер струковним студијама, специјалистичким академским студијама, специјалистичким струковним студијама, односно на основним студијама у трајању од најмање четири године или специјалистичким студијама на факултету траје једну годину. Приправнички стаж за приправника са високим образовањем стеченим на основним академским студијама у обиму од најмање 180 ЕСПБ бодова, основним струковним студијама, односно на студијама у трајању до три године траје девет месеци. Приправнички стаж за приправнике са стеченим средњим образовањем у четворогодишњем трајању траје шест месеци. За време трајања приправничког стажа приправник остварује права, обавезе и одговорности из радног односа у складу са законом.
За време приправничког стажа приправник се налази на стручној обуци која се изводи по програму који утврђује послодавац. За време трајања стручне обуке приправник се путем практичног рада и учења упознаје са пословима радног места на које се, након полагања државног стручног испита, распоређује aко су за то испуњени услови. Приправник је дужан да положи државни стручни испит до окончања приправничког стажа. Приправнику који не положи државни стручни испит престаје радни однос. Када положи државни стручни испит, приправник може да настави рад на неодређено време aко су испуњени други, прописима утврђени услови.
Врсте радних места службеника. Радна места службеника се деле на положаје и извршилачка радна места, у зависности од сложености послова, овлашћења и одговорности. Радна места службеника, услови за запослење на њима и број службеника одређују се Правилником о организацији и систематизацији радних места (у даљем тексту: Правилник). Да би се попунило слободно радно место службеника, потребно је да је оно предвиђено Правилником и да је његово попуњавање предвиђено Кадровским планом. Положај је радно место на коме службеник има овлашћења и одговорности у вези са руковођењем и усклађивањем рада органа, службе или организације аутономне покрајине, односно градске, општинске управе или управе градске општине. 
У Аутономној покрајини Војводини положаји, у смислу одредаба овог закона, jeсу радна места: подсекретар покрајинског секретаријата, помоћник секретара у покрајинском секретаријату, помоћник директора покрајинске посебне управне организације, директор и помоћник директора службе и управе коју оснива Покрајинска влада и помоћник секретара Покрајинске владе. У јединици локалне самоуправе и градској општини положаји, у смислу одредаба овог закона, jeсу радна места начелника градске, општинске, односно управе градске општине и њихових заменика (у даљем тексту: начелник управе). У граду Београду, aко је градска управа организована као јединствен орган, положаји, у смислу одредаба овог закона, jeсу радна места: начелник градске управе града Београда, његови заменици (секретар секретаријата градске управе града Београда) и подсекретар секретаријата (у даљем тексту: начелник управе).
Службеника на положају у органима и службама аутономне покрајине поставља и разрешава надлежни орган аутономне покрајине, у складу са покрајинским прописима. Градско, односно општинско веће (у даљем тексту: Веће) поставља и разрешава начелника управе и заменика начелника управе. Службеника на положају у управи градске општине поставља и разрешава орган утврђен прописима града.
Службенику престаје рад на положају:
1) протеком времена на које је постављен;
2) подношењем писмене оставке;
3) 
ступањем на функцију у државном органу, органу аутономне покрајине или органу јединице локалне самоуправе;
4) 
укидањем јединице локалне самоуправе, односно градске општине;
5) 
укидањем органа управе, односно секретаријата Градске управе града Београда;
6) укидањем покрајинског органа, службе или организације;
7) 
даном навршења 65. године живота ако има најмање 15 година стажа осигурања;
8) ако му радни однос престане његовим писменим отказом;
9) разрешењем;
10) укидањем положаја.
Престанак рада на положају утврђује се решењем које доноси орган надлежан за постављење службеника, у року од осам дана од дана наступања разлога због којих је рад на положају престао. Решење садржи образложење са разлозима због којих је рад на положају престао и дан кад је престао рад на положају. Против решења жалба није допуштена, али може да се покрене управни спор.
Одговорност службеника за штету. Службеник је одговоран за штету коју на раду или у вези с радом намерно или из крајње непажње проузрокује послодавцу. Постојање штете, висину штете и околности под којима је штета проузрокована утврђује послодавац или лице које он за то писмено овласти. Ако би утврђивање висине штете проузроковало несразмерне трошкове, висина штете може да се одреди у паушалном износу. Ако службеник одбије да надокнади штету, право на надокнаду штете може да се оствари у парничном поступку. Послодавац и службеник могу да закључе писмени споразум којим одређују висину и начин накнаде штете, који има снагу извршне исправе. Службеник се ослобађа од одговорности за штету коју је проузроковао извршењем налога непосредног руководиоца ако му је писменим путем саопштио да извршење налога може да проузрокује штету. 
За штету коју службеник на раду или у вези с радом проузрокује трећем лицу незаконитим или неправилним радом одговара послодавац. Ако послодавац оштећеном надокнади штету коју је службеник проузроковао намерно или из крајње непажње, има право да од службеника захтева накнаду плаћеног износа у року од шест месеци од дана исплаћене накнаде штете. Оштећено лице има право да накнаду штете захтева и непосредно од службеника, ако је он штету проузроковао намерно.
Послодавац одговара за штету проузроковану службенику на раду или у вези с радом, према општим правилима облигационог права. Послодавац и службеник могу да закључе писмени споразум којим одређују висину и начин накнаде штете, који има снагу извршне исправе. Ако послодавац одбије да надокнади штету, право на надокнаду штете може да се оствари у парничном поступку. 
Одредбе овог закона о одговорности службеника за штету сходно се примењују и на намештенике.
Престанак радног односа. Службенику престаје радни однос: 1) протеком времена на које је заснован; 2) споразумом; 3) отказом; 4) по сили закона; 5) на други начин одређен овим или посебним законом. Службенику на положају, по спроведеној иницијативи за разрешење на основу мере јавног објављивања препоруке за разрешење коју изрекне Агенција за борбу против корупције, радни однос престаје даном коначности решења којим се утврђује престанак рада на положају. Радни однос на одређено време престаје протеком времена на које је заснован. Жалба не одлаже извршење решења којим је утврђен престанак радног односа заснованог на одређено време. Послодавац и службеник могу да закључе писмени споразум о престанку радног односа службеника. Писменим споразумом одређује се и дан када престаје радни однос. Службенику на положају радни однос не може да престане писменим споразумом.
Службеник може да поднесе писмени отказ најмање 15 дана пре дана који је у писменом отказу означио као дан престанка радног односа. Службеник на положају писмени отказ подноси органу надлежном за његово постављење. Послодавац отказом раскида радни однос службенику ако: 1) одбије премештај или распоређивање када за њих није потребна сагласност службеника или неоправдано не ступи на радно место на које је премештен или распоређен; 2) не задовољи на пробном раду; 3) после престанка разлога за мировање радног односа не ступи на рад у року од 15 дана; 4) не положи државни или посебан стручни испит; 5) учини тежу повреду радне дужности за коју му је изречена мера престанка радног односа. Радни однос престаје кад решење о престанку радног односа постане коначно.
Службенику престаје радни однос по сили закона: 1) даном навршења 65 година живота ако има најмање 15 година стажа осигурања; 2) ако правноснажно буде осуђен на безусловну казну затвора од најмање шест месеци – даном правноснажности пресуде; 3) ако је нераспоређен, а не буде премештен на друго радно место – наредног дана од протека два месеца откад је постао нераспоређен; 4) ако не положи државни стручни испит према плану и програму за степен стручне спреме који је стекао додатним образовањем; 5) ако му на ванредном оцењивању решењем буде одређена оцена „не задовољава“ . Поред наведених разлога, службенику радни однос престаје и из других разлога предвиђених општим прописима о раду којима се уређује престанак радног односа независно од воље запосленог и воље послодавца.
О томе да је службенику престао радни однос по сили закона послодавац доноси решење којим утврђује разлог због кога је радни однос престао и дан кад је радни однос престао. Против решења жалба није допуштена, али може да се покрене управни спор.
Заштита права службеника. Акт којим се одлучује о правима, обавезама и одговорностима службеника из радног односа доноси се у форми решења, сагласно закону којим се уређује општи управни поступак и има карактер управног акта, ако овим законом није друкчије одређено. Ради заштите својих права службеник се може обратити органу државне управе надлежном за послове управне инспекције. Управни инспектор дужан је да поступи по свакој представци из своје надлежности и да подносиоца представке обавести о исходу свог поступања. Ако управни инспектор утврди незаконитост или неправилност у спровођењу закона, других прописа и општих аката, предузима мере на које је овлашћен овим законом, као и законом којим се уређује управна инспекција. Управни инспектор може жалбеној комисији предложити да по основу службеног надзора поништи или укине незаконито коначно решење којим је одлучено о неком праву или дужности службеника. Поништај решења о постављењу на положај, пријему у радни однос или премештају не утиче на пуноважност аката или радњи које је службеник донео или предузео до поништаја 
решења. 
Надлежност управне инспекције. Надзор над применом Закона о запосленима у аутономним покрајинама и јединицама локалне самоуправе врши орган државне управе надлежан за локалну самоуправу. Инспекцијски надзор врши орган државне управе надлежан за послове управне инспекције преко управних инспектора.
IV. ОПШТИ ПРОПИСИ О РАДУ – ЗАКОН О РАДУ
Као што је речено, на државне службенике се не примењују општи прописи о раду, осим на она права и обавезе из радног односа које нису уређене Законом о државним службеницима. Међутим, на намештенике се примењује Закон о раду, осим ако Законом о државним службеницима није другачије одређено.
Под радним односом се подразумева однос по основу рада који се, по општим прописима, заснива уговором о раду, који закључују запослени и послодавац. Према томе, радни однос настаје као добровољни однос између запосленог и послодавца, а његову садржину чине права, обавезе и одговорности запосленог и послодавца, који су утврђени законом, колективним уговором или другим актом.
Запослени је физичко лице које је у радном односу код послодавца. Послодавац је домаће, односно страно правно или физичко лице које запошљава, односно радно ангажује једно или више лица. Под правним лицем као послодавцем подразумева се сваки организациони облик који има својство правног субјекта, односно могућност да буде носилац права, обавеза и одговорности (нпр. привредна друштва, банке, јавна предузећа, установе и др.). Послодавац је и држава, територијална аутономија и локална самоуправа, што значи да се радним односом сматра и однос по основу рада између запосленог и државе (или јединице територијалне аутономије, односно локалне самоуправе) као послодавца, а који се заснива актом надлежног органа. Послодавац може бити и физичко лице (нпр. ако заснује радни однос са кућним помоћним особљем или ако као предузетник запосли раднике).
Садржину радног односа, заснованог уговором о раду, чине права, обавезе и одговорности запосленог и послодавца.
1. Права запослених
Запослени имају следећа основна индивидуална (појединачна) права: 1) право на одговарајућу зараду; 2) право на безбедност и здравље на раду; 3) право на здравствену заштиту; 4) право на заштиту личног интегритета (ово право се односи како на заштиту телесног, тако и на заштиту моралног интегритета); 5) достојанство личности и друга права у случају болести, смањења или губитка радне способности и старости; 6) право на материјално обезбеђење за време привремене незапослености; 7) право на друге облике заштите у складу са законом и општим актом, односно уговором о раду.
Одређене категорије запослених имају право на посебну заштиту, а то су: запослена жена – за време трудноће и порођаја; запослени ради неге детета; запослени млађи од 18 година живота; запослени инвалид.
Запослени имају следећа основна колективна права из радног односа, која остварују непосредно, односно преко својих представника: 1) право на удруживање; 2) право на учешће у преговорима за закључивање колективних уговора; 3) право на мирно решавање колективних и индивидуалних радних спорова; 4) право на консултовање, информисање и изражавање својих ставова о битним питањима у области рада.
2. Обавезе запослених
Запослени је дужан да: 1) савесно и одговорно обавља послове на којима ради; 2) поштује организацију рада и пословања код послодавца, као и услове и правила послодавца у вези са испуњавањем уговорних и других обавеза из радног односа; 3) обавести послодавца о битним околностима које утичу или би могле да утичу на обављање послова утврђених уговором о раду; 4) обавести послодавца о свакој врсти потенцијалне опасности за живот и здравље и настанак материјалне штете.
3. Обавезе послодавца
Послодавац је дужан да: 1) запосленом за обављени рад исплати зараду; 2) запосленом обезбеди услове рада и организује рад ради безбедности и заштите живота и здравља на раду; 3) запосленом пружи обавештење о условима рада, организацији рада, правилима рада и пословања, као и о правима и обавезама које произлазе из прописа о раду и прописа о безбедности и заштити живота и здравља на раду; 4) запосленом обезбеди обављање послова утврђених уговором о раду; 5) затражи мишљење синдиката у случајевима утврђеним законом, а код послодавца код кога није образован синдикат, од представника кога одреде запослени.
Заједничка обавеза за послодавца и запосленог јесте обавеза да се придржавају права и обавеза утврђених законом, општим актом и уговором о раду.
4. Забрана дискриминације
Забрањена је непосредна и посредна дискриминација лица која траже запослење, као и запослених, с обзиром на пол, рођење, језик, расу, боју коже, старост, трудноћу, здравствено стање, односно инвалидност, националну припадност, вероисповест, брачни статус, породичне обавезе, сексуално опредељење, политичко или друго уверење, социјално порекло, имовинско стање, чланство у политичким организацијама, синдикатима или неко друго лично својство. Дискриминација је забрањена у односу на: 1) услове за запошљавање и избор кандидата за обављање одређеног посла; 2) услове рада и сва права из радног односа; 3) образовање, оспособљавање и усавршавање; 4) напредовање на послу; 5) отказ уговора о раду. Одредбе уговора о раду којима се утврђује дискриминација ништаве су.
Забрањено је и узнемиравање као вид забране дискриминације. Закон о раду разликује опште узнемиравање (нежељено понашање узроковано неким од основа дискриминације којим се вређа достојанство запосленог или лица које тражи запослење) и сексуално узнемиравање (понашање којим се вређа достојанство запосленог или лица које тражи запослење у сфери полног живота).
Не сматра се дискриминацијом прављење разлике, искључење или давање првенства у односу на одређени посао када је природа посла таква или се посао обавља у таквим условима да карактеристике повезане са неким од основа дискриминације представљају стварни 
и одлучујући услов обављања посла, и да је сврха која се тиме жели постићи оправдана.
Жртва дискриминације има право да пред надлежним судом покрене поступак за накнаду штете, у складу са законом, на основу члана 23. Закона о раду. Ако је у току поступка тужилац учинио вероватним да је извршена дискриминација у смислу овог закона, терет доказивања да није било понашања које представља дискриминацију је на туженом.
5. Заснивање радног односа
Услови за заснивање радног односа. Радни однос може да се заснује са лицем које има најмање 15 година живота и испуњава друге услове за рад на одређеним пословима, утврђене законом, односно правилником о организацији и систематизацији послова (у даљем тексту: правилник). Лице са навршених 15 година живота, и поред тога што је малолетно, ступањем у радни однос стиче сва права и преузима све обавезе из радног односа.
Правилником се утврђују организациони делови код послодавца, назив и опис послова, врста и степен захтеване стручне спреме, односно образовања, и други посебни услови за рад на тим пословима, а може да се утврди и број извршилаца. За рад на одређеним пословима, изузетно, могу да се утврде највише два узастопна степена стручне спреме, односно образовања у складу са законом. Правилник доноси надлежни орган код послодавца, односно лице утврђено законом или општим актом послодаваца. Обавеза доношења правилника не односи се на послодавца који има 10 и мање запослених.
Услови за заснивање радног односа са лицем млађим од 18 година. Радни однос са лицем млађим од 18 година живота може да се заснује уз писмену сагласност родитеља, усвојиоца или стараоца, ако такав рад не угрожава његово здравље, морал и образовање, односно ако такав рад није забрањен законом. Лице млађе од 18 година живота може да заснује радни однос само на основу налаза надлежног здравственог органа којим се потврђује да је способно за обављањe послова за које заснива радни однос и да такви послови нису штетни за његово здравље.
Услови за заснивање радног односа с инвалидним лицем. Инвалидна лица заснивају радни однос под условима и на начин утврђен Законом о раду, ако посебним законом није друкчије одређено.
Услови за заснивање радног односа са страним држављанима и лицима без држављанства. Страни држављанин или лице без држављанства може да заснује радни однос под условима утврђеним Законом о раду и посебним законом. Дакле, то лице може да заснује радни однос ако испуњава опште и посебне услове које мора да 
испуњава и домаћи држављанин и ако испуњава посебне услове предвиђене посебним Законом о условима за заснивање радног односа са страним држављанима. По том закону странац може да заснује радни однос: 1) ако има одобрење за стално настањење, односно за привремени боравак у Републици Србији и 2) ако је добио одобрење за заснивање радног односа, при чему ово одобрење није потребно ако странац заснива радни однос за обављање стручних послова утврђених уговором о пословно-техничкој сарадњи, о дугорочној производној кооперацији, о преносу технологије и о страним улагањима.
Начин заснивања радног односа. Кандидат који тражи запослење дужан је да, приликом заснивања радног односа, послодавцу достави исправе и друге доказе о испуњености услова за рад на пословима за које заснива радни однос, утврђених правилником. Послодавац не може од кандидата да захтева податке о породичном, односно брачном статусу и планирању породице, односно достављање исправа и других доказа који нису од непосредног значаја за обављање послова за које заснива радни однос. Послодавац не може да условљава заснивање радног односа тестом трудноће, осим ако се ради о пословима код којих постоји знатан ризик за здравље жене и детета утврђен од стране надлежног здравственог органа. Такође, не може условљавати заснивање радног односа претходним давањем изјаве (која би била „ковертирана“) о отказу уговора о раду од стране кандидата. Послодавац је дужан да, пре закључивања уговора о раду, кандидата обавести о послу, условима рада, правима и обавезама из радног односа и правилима из члана 15. тачка 2) Закона о раду.
Уговор о раду. Радни однос се заснива уговором о раду, а тај уговор закључују послодавац и запослени. Уговор о раду се сматра закљученим кад га потпишу запослени и послодавац. Уговор о раду може да се закључи: 1) на неодређено време (у том случају се и радни однос заснива на неодређено време); 2) на одређено време (у том случају се и радни однос заснива на одређено време). Ако уговором о раду није утврђено време на које се закључује, онда се сматра да је закључен на неодређено време.
Уговор о раду закључује се пре ступања запосленог на рад, у писменом облику. Ако послодавац са запосленим не закључи уговор о раду пре ступања запосленог на рад, сматра се да је запослени, даном ступања на рад, засновао радни однос на неодређено време. Уговор о раду сматра се закљученим када га потпишу запослени и послодавац.
Законом о раду прописани су обавезни елементи уговора о раду, а то су: назив и седиште послодавца; лично име и презиме запосленог, место пребивалишта, односно боравишта запосленог; врста и степен стручне спреме, односно образовања запосленог, који су услов за обављање послова за које се закључује уговор о раду; назив и опис послова које запослени треба да обавља; место рада; врсту радног односа (на неодређено или одређено време); трајање уговора о раду на одређено време и основ за заснивање радног односа на одређено време; дан почетка рада; радно време (пуно, непуно или скраћено); новчани износ основне зараде на дан закључења уговора о раду; елементи за утврђивање основне зараде, радног учинка, накнаде зараде, увећане зараде и других примања запосленог; рокови за исплату зараде и других примања на која запослени има право; трајање дневног и недељног радног времена.
Уговором о раду могу да се уговоре и друга права и обавезе, а на права и обавезе који нису утврђени уговором о раду примењују се одговарајуће одредбе закона и општег акта.
Ступање на рад. Запослени остварује права и обавезе из радног односа даном ступања на рад. Ако запослени не ступи на рад даном утврђеним уговором о раду, сматра се да није засновао радни однос, осим ако је спречен да ступи на рад из оправданих разлога или ако се послодавац и запослени друкчије договоре.
Посредовање у запошљавању. Законом о запошљавању и осигурању за случај незапослености утврђени су послови које обавља Национална служба за запошљавање, односно агенције за запошљавање, а који се односе на повезивање лица које тражи запослење са послодавцем ради заснивања радног односа или другог радног ангажовања. У погледу агенција важи ограничење да агенција не може да се бави запошљавањем малолетних лица, као ни запошљавањем на пословима са повећаним ризиком, у складу са прописима који уређују одговарајућу област, те да не може за време штрајка да посредује у запошљавању на пословима учесника штрајка, осим ако није обезбеђен минимум процеса рада у складу са законом.
Послови посредовања у запошљавању обухватају: повезивање понуде и тражње на тржишту рада; прелиминарну селекцију лица која траже запослење, узимајући у обзир услове за рад на одређеном послу код послодавца, као и врсту и ниво образовања, занимање, знања и вештине и радно искуство лица које тражи запослење; саветовање усмерено на избор одговарајућих послова и технике активног тражења посла; утврђивање индивидуалног плана запошљавања са незапосленим; упућивање лица које тражи запослење послодавцу ради избора за заснивање радног односа или другог радног ангажовања. Незапослени, у складу са законом, има право на накнаду трошкова слања пријаве за запослење, као и трошкова јавног превоза ради разговора о запошљавању са послодавцем.
Обавеза послодавца да потребу за запошљавањем пријави Националној служби за запошљавање више не постоји. Послодавац може да захтева да Национална служба за запошљавање или агенција за запошљавање непосредно понуди избор лица за заснивање радног односа, али он самостално одлучује о избору и има право да запосли лице без посредовања Националне службе за запошљавање, односно без посредовања агенције.
6. Врсте радног односа
Уговор о раду може да се закључи на неодређено или одређено време. Уговор о раду у коме није утврђено време на које се закључује сматра се уговором о раду на неодређено време.
Радни однос на одређено време. Радни однос на одређено време има ограничен рок трајања, односно заснива се на време чије је трајање унапред одређено. Док радни однос траје, запослени који је засновао радни однос на одређено време има иста права, обавезе и одговорности као и запослени који је засновао радни однос на неодређено време. Уговор о раду може да се закључи на одређено време, за заснивање радног односа чије је трајање унапред одређено објективним разлозима који су оправдани роком или извршењем одређеног посла или наступањем одређеног догађаја, за време трајања тих потреба.
Послодавац може закључити један или више уговора о раду из става 1. овог члана на основу којих се радни однос са истим запосленим заснива за период који са прекидима или без прекида не може бити дужи од 24 месеца.
Прекид краћи од 30 дана не сматра се прекидом периода из става 2. овог члана
Изузетно од става 2. овог члана, уговор о раду на одређено време може да се закључи:
1) а
ко је то потребно због замене привремено одсутног запосленог, до његовог повратка;
2) 
за рад на пројекту чије је време унапред одређено, најдуже до завршетка пројекта;
3) 
са страним држављанином, на основу дозволе за рад у складу са законом, најдуже до истека рока на који је издата дозвола;
4) 
за рад на пословима код новооснованог послодавца чији упис у регистар код надлежног органа у моменту закључења уговора о раду није старији од једне године, на време чије укупно трајање није дуже од 36 месеци;
5) 
са незапосленим коме до испуњења једног од услова за остваривање права на старосну пензију недостаје до пет година, најдуже до испуњења услова, у складу са прописима о пензијском и инвалидском осигурању.
Послодавац може са истим запосленим да закључи нови уговор о раду на одређено време по истеку рока из става 4. тач. 1–3) овог члана по истом, односно другом правном основу, у складу са овим чланом.
Ако је уговор о раду на одређено време закључен супротно одредбама овог закона или ако запослени остане да ради код послодавца најмање пет радних дана по истеку времена за које је уговор закључен, сматра се да је радни однос заснован на неодређено време.
Пробни рад. Уговором о раду може да се уговори пробни рад, који може да траје најдуже шест месеци. За време пробног рада послодавац и запослени могу један другоме отказати уговор о раду са отказним роком који не може бити краћи од пет радних дана. Запосленом који за време пробног рада није показао одговарајуће радне и стручне способности престаје радни однос даном истека рока одређеног уговором о раду.
Радни однос за обављање послова са повећаним ризиком. Уговор о раду може да се закључи за послове за које су прописани посебни услови рада само ако запослени испуњава услове за рад на тим пословима. Под пословима са повећаним ризиком подразумевају се нарочито тешки физички послови, послови који се обављају под земљом или под водом, при високој или ниској температури, под дејством штетних зрачења итд. Дакле, посебни услови рада утврђују се за нарочито тешке, напорне и за здравље штетне послове. Запослени може да ради на пословима са повећаним ризиком само на основу претходно утврђене здравствене способности за рад на тим пословима од стране надлежног здравственог органа.
Радни однос са непуним радним временом. Радни однос може да се заснује и за рад са непуним радним временом, на неодређено или одређено време. Запослени који ради са непуним радним временом има сва права из радног односа сразмерно времену проведеном на раду, осим ако за поједина права законом, општим актом и уговором о раду није друкчије одређено. Запослени који ради са непуним радним временом код једног послодавца може за остатак радног времена да заснује радни однос код другог послодавца и да на тај начин оствари пуно радно време.
Радни однос за обављање послова ван просторија послодавца. Радни однос може да се заснује за обављање послова ван просторија послодавца. Дакле, радни однос за обављање послова ван просторија послодаваца обухвата рад на даљину и рад од куће. Послодавац може да уговори послове ван својих просторија само ако нису опасни или штетни по здравље запосленог и других лица и не угрожавају животну средину. Уговор о раду који се закључује на основу радног односа за обављање послова ван просторија послодавца, поред одредаба из члана 33. Закона о раду, садржи и:
1) трајање радног времена према нормативима рада;
2) 
начин вршења надзора над радом и квалитетом обављања послова запосленог;
3) 
средства за рад за обављање послова које је послодавац дужан да набави, инсталира и одржава;
4) 
коришћење и употребу средстава за рад запосленог и накнаду трошкова за њихову употребу;
5) накнаду других трошкова рада и начин њиховог утврђивања;
6) друга права и обавезе.
Основна зарада запосленог који обавља послове ван просторија послодавца не може бити утврђена у мањем износу од основне зараде запосленог који ради на истим пословима у просторији послодавца. Одредбе Закона о раду о распореду радног времена, прековременом раду, прерасподели радног времена, ноћном раду, одморима и одсуствима примењују се и на уговор о радном односу за обављање послова ван просторија послодавца, ако друкчије није одређено општим актом или уговором о раду.
Радни однос са кућним помоћним особљем. Радни однос може да се заснује и за обављање послова кућног помоћног особља, ради обављања послова у домаћинству (спремање стана, прање и пеглање, припремање хране, чување деце итд.), при чему може да се уговори исплата дела зараде и у натури (обезбеђивање становања, односно исхране). Вредност дела давања у натури мора се изразити у новцу, а најмањи проценат зараде који се обавезно исплаћује у новцу не може бити нижи од 50% од укупне вредности зараде. Ако је зарада уговорена делом у новцу а делом у натури, за време одсуствовања са рада уз накнаду зараде послодавац је дужан да запосленом накнаду зараде исплаћује у новцу. Уговор о радном односу са кућним помоћним особљем не може да се закључи са супружником, усвојиоцем или усвојеником, крвним сродником у правој линији без обзира на степен сродства и побочној линији до другог степена сродства и са тазбинским сродником до другог степена сродства.
Приправници. Приправнички радни однос јесте радни однос у току чијег трајања се запослени (приправник) припрема за самосталан рад у струци. Приправнички радни однос заснива послодавац са лицем које први пут заснива радни однос, за занимање за које је то лице стекло одређену врсту и степен стручне спреме, ако је приправнички стаж законом или правилником о организацији и систематизацији послова утврђен као услов за рад на одређеним пословима. Статус приправника може стећи и лице које је већ било приправник, па му је, пре истека приправничког стажа, радни однос престао. Ради довршавања прекинутог приправничког стажа то лице може поново постати приправник иако му то није први радни однос у струци за коју се школовало. Ова могућност је условљена тиме да и обновљени приправнички стаж буде у истом степену стручне спреме као и започети.
Приправнички стаж је време оспособљавања приправника за самосталан рад у струци и траје најдуже годину дана, ако законом није друкчије одређено. За време приправничког стажа приправник има право на зараду и сва друга права из радног односа, у складу са законом, општим актом и уговором о раду. Приправник има право на зараду најмање у висини 80% основне зараде за послове за које 
је закључио уговор о раду, као и на накнаду трошкова и друга примања, у складу са општим актом и уговором о раду, на основу члана 109. Закона о раду.
7. Радно време
Радно време је временски период у коме је запослени дужан, односно расположив да обавља послове према налозима послодаваца, на месту где се послови обављају, у складу са законом. Запослени се могу споразумети са послодавцем да један период радног времена у оквиру уговореног радног времена запослени послове обавља од куће. Радним временом не сматра се време у којем је запослени приправан да се одазове на позив послодавца да обавља послове ако се укаже таква потреба, при чему се запослени не налази на месту где се његови послови обављају, у складу са законом. Време приправности и висина накнаде за исту уређују се законом, општим актом или уговором о раду. Време које запослени у току приправности проведе у обављању послова по позиву послодавца сматра се радним 
временом.
Радно време може бити пуно, непуно и скраћено. Одредбе Закона о раду које се односе на радно време примењују се и на запослене у државним органима.
Пуно радно време износи 40 часова недељно, ако Законом о раду није друкчије одређено (нпр. пуно радно време за запослене млађе од 18 година живота не може да се утврди у трајању дужем од 35 часова недељно). Општим актом може се утврдити радно време у трајању краћем од 40 часова недељно, али не краће од 36 часова недељно. Запослени који ради са таквим радним временом остварује сва права из радног односа као да ради са пуним радним временом.
Непуно радно време јесте радно време краће од пуног радног времена. То значи да за пунолетна лица траје краће од 40, односно 36 часова недељно, а за малолетна лица краће од 35 часова недељно.
Скраћено радно време. Запосленом који ради на нарочито тешким, напорним и за здравље штетним пословима, утврђеним законом или општим актом, на којима и поред примене одговарајућих мера безбедности и заштите живота и здравља на раду, средстава и опреме за личну заштиту на раду постоји повећано штетно дејство на здравље запосленог, скраћује се радно време сразмерно штетном дејству услова рада на здравље и радну способност запосленог, а највише 10 часова недељно (послови са повећаним ризиком). Радно време се, дакле, скраћује на пословима са повећаним ризиком. Скраћено радно време утврђује се на основу стручне анализе, у складу са законом. Запослени који ради скраћено радно време има сва права из радног односа као да ради са пуним радним временом.
Прековремени рад је рад дужи од пуног радног времена. На захтев послодавца запослени је дужан да ради дуже од пуног радног времена у случају више силе, изненадног повећања обима посла и у другим случајевима када је неопходно да се у одређеном року заврши посао који није планиран. Прековремени рад не може да траје дуже од осам часова недељно. Запослени не може да ради дуже од 12 часова дневно укључујући и прековремени рад. 
Распоред радног времена. Радна недеља траје, по правилу, пет радних дана. Распоред радног времена у оквиру радне недеље утврђује послодавац. Радни дан, по правилу, траје осам часова. Послодавац је дужан да обавести запосленог о распореду и о промени распореда радног времена најмање пет дана пре промене распореда радног времена, осим у случају увођења прековременог рада. Изузeтно, послодавац може обавестити запослене о распореду и промени распореда радног времена у краћем року од пет дана, али не краћем од 48 часова унапред у случају потребе посла услед наступања непредвиђених околности. Код послодавца код кога је рад организован у сменама или то захтева организација рада, пуно или непуно радно време запосленог не мора бити распоређено једнако по радним недељама, већ се утврђује као просечно недељно радно време на месечном нивоу.
У случају из става 3. овог члана запослени може да ради најдуже 12 часова дневно, односно 48 часова недељно, укључујући и прековремени рад. Ако природа посла и организација рада дозвољава, почетак и завршетак радног времена може се утврдити, односно уговорити у одређеном временском интервалу (клизно радно време). Код послодавца код кога је рад организован у сменама или то захтева организација рада, пуно или непуно радно време запосленог не мора бити распоређено једнако по радним недељама, већ се утврђује као просечно недељно радно време на месечном нивоу.
Прерасподела радног времена. Послодавац може да изврши прерасподелу радног времена када то захтева природа делатности, организација рада, боље коришћење средстава рада, рационалније коришћење радног времена и извршење одређеног посла у утврђеним роковима. Прерасподела радног времена врши се тако да укупно радно време запосленог у периоду од шест месеци у току календарске године у просеку не буде дуже од пуног радног времена. У случају прерасподеле радног времена, радно време не може да траје дуже од 60 часова недељно. Према томе, суштина прерасподеле јесте у томе да се у једном периоду ради дуже, а у другом периоду краће од пуног радног времена. Прерасподела радног времена не сматра се прековременим радом. Колективним уговором може се утврдити да се прерасподела радног времена не везује за календарску годину, односно да може трајати и дуже од шест месеци, а најдуже девет месеци. Запосленом који се сагласио да у прерасподели радног времена ради у просеку дуже од времена утврђеног у ставу 2) и 3) члана 57. Закона о раду, часови рада дужи од просечног радног времена обрачунавају се и исплаћују као прековремени рад. 
Запослени коме је радни однос престао пре истека времена за које се врши прерасподела радног времена има право да му се часови рада дужи од уговореног радног времена, остварени у прерасподели радног времена, прерачунају у његово радно време и да га послодавац одјави са обавезног социјалног осигурања по истеку тог времена или да му те часове рада обрачуна и исплати као часове прековременог рада.
Ноћни рад и рад у сменама. Рад који се обавља у времену од 22 часа до 6 часова наредног дана сматра се радом ноћу. Запослени ради ноћу или зато што се бави занимањем које такав рад захтева или зато што је обухваћен режимом сменског рада (нпр. запослени у хитној помоћи, болницама и другим организацијама које раде у континуитету). Ако је рад организован у сменама, послодавац је дужан да обезбеди измену смена, тако да запослени не ради непрекидно више од једне радне недеље ноћу. Запослени може да ради ноћу дуже од једне радне недеље само уз његову писмену сагласност. Запосленом који ради ноћу најмање три часа сваког радног дана или трећину пуног радног времена у току једне радне недеље послодавац је дужан да обезбеди обављање послова у току дана ако би, по мишљењу надлежног здравственог органа, такав рад довео до погоршања његовог здравственог стања. Послодавац је дужан да пре увођења ноћног рада затражи мишљење синдиката о мерама безбедности и заштите живота и здравља на раду запослених који рад обављају ноћу.
Рад у сменама је организација рада код послодавца према којој се запослени на истим пословима смењују према утврђеном распореду, при чему измена смена може да буде континуирана или са прекидима током одређеног периода дана или недеља. Запослени који ради у сменама је запослени који, код послодавца код кога је рад организован у сменама, у току месеца посао обавља у различитим сменама најмање трећину свог радног времена. 
8. Одмори и одсуства
Одредбе Закона о раду које се односе на одморе и одсуства примењују се и на запослене у државним органима.
Одмор у току дневног рада. Запослени који ради најмање шест часова дневно има право на одмор у току дневног рада у трајању од најмање 30 минута. Запослени који ради дуже од четири, а краће од шест часова дневно има право на одмор у току рада у трајању од најмање 15 минута. Запослени који ради најмање десет часова дневно има право на одмор у току рада у трајању од најмање 45 минута. Одмор у току дневног рада не може да се користи на почетку и на крају радног времена. Време одмора урачунава се у радно време.
Одмор у току дневног рада организује се на начин којим се обезбеђује да се рад не прекида, ако природа посла не дозвољава прекид рада, као и ако се ради са странкама. Одлуку о распореду коришћења одмора у току дневног рада доноси послодавац.
Дневни одмор. Запослени има право на одмор у трајању од најмање 12 часова непрекидно, у оквиру 24 часа, ако Законом о раду није друкчије одређено. Запослени који ради у смислу члана 57. Закона о раду има право на одмор у оквиру 24 часа у непрекидном трајању од најмање 11 часова.
Недељни одмор. Запослени има право на недељни одмор у трајању од најмање 24 часа непрекидно, којем се додаје време одмора из члана 66. Закона о раду, ако законом није друкчије одређено. Недељни одмор се, по правилу, користи недељом. Послодавац може да одреди други дан за коришћење недељног одмора ако природа посла и организација рада то захтева. Изузетно од става 1. члана 67. Закона о раду, запослени који због обављања посла у различитим сменама или у прерасподели радног времена не може да користи одмор у трајању утврђеном у ставу 1. члан 67. Закона о раду има право на недељни одмор у трајању од најмање 24 часа непрекидно. Ако је неопходно да запослени ради на дан свог недељног одмора, послодавац је дужан да му обезбеди одмор у трајању од најмање 24 часа непрекидно у току наредне недеље.
Годишњи одмор. Запослени има право на годишњи одмор у складу са Законом о раду. Запослени стиче право на коришћење годишњег одмора у календарској години после месец дана непрекидног рада од дана заснивања радног односа код послодавца. Под непрекидним радом сматра се и време привремене спречености за рад у смислу прописа о здравственом осигурању и одсуства са рада уз накнаду зараде. Запослени не може да се одрекне права на годишњи одмор, нити му се то право може ускратити или заменити новчаном накнадом, осим у случају престанка радног односа у складу са Законом о раду.
У свакој календарској години запослени има право на годишњи одмор у трајању утврђеном општим актом и уговором о раду, а најмање 20 радних дана. Дужина годишњег одмора утврђује се тако што се законски минимум од 20 радних дана увећава по основу доприноса на раду, услова рада, радног искуства, стручне спреме запосленог и других критеријума утврђених општим актом или уговором о раду. При утврђивању дужине годишњег одмора радна недеља рачуна се као пет радних дана. Празници који су нерадни дани у складу са законом, одсуство са рада уз накнаду зараде и привремена спреченост за рад у складу са прописима о здравственом осигурању не урачунавају се у дане годишњег одмора. Ако је запослени за време коришћења годишњег одмора привремено спречен за рад у смислу прописа о здравственом осигурању, има право да по истеку те спречености за рад настави коришћење годишњег одмора. 
Запослени има право на дванаестину годишњег одмора (сразмеран део) за сваки месец дана рада у календарској години у којој је засновао радни однос или у којој му престаје радни однос.
Годишњи одмор користи се једнократно или у два или више делова, у складу са Законом о раду. Ако запослени користи годишњи одмор у деловима, први део користи у трајању од најмање две радне недеље непрекидно у току календарске године, а остатак најкасније до 30. јуна наредне године. Запослени има право да годишњи одмор користи у два дела, осим ако се са послодавцем споразуме да годишњи одмор користи у више делова. Запослени који није у целини или делимично искористио годишњи одмор у календарској години због одсутности са рада ради коришћења породиљског одсуства, одсуства са рада ради неге детета и посебне неге детета, има право да тај одмор искористи до 30. јуна наредне године.
У зависности од потребе посла послодавац одлучује о времену коришћења годишњег одмора, уз претходну консултацију запосленог. Решење о коришћењу годишњег одмора запосленом се доставља најкасније 15 дана пре датума одређеног за почетак коришћења годишњег одмора. Изузетно, ако се годишњи одмор користи на захтев запосленог, решење о коришћењу годишњег одмора послодавац може доставити и непосредно пре коришћења годишњег одмора. Послодавац може да измени време одређено за коришћење годишњег одмора ако то захтевају потребе посла, најкасније пет радних дана пре дана одређеног за коришћење годишњег одмора. 
У случају коришћења колективног годишњег одмора код послодавца или у организационом делу послодавца послодавац може да однесе решење о годишњем одмору у коме наводи запослене и организационе делове у којима раде и да исто истакне на огласној табли, најмање 15 дана пре дана одређеног за коришћење годишњег одмора, чиме се сматра да је решење уручено запосленима. Решење о коришћењу годишњег одмора послодавац може доставити запосленом у електронској форми, а на захтев запосленог послодавац је дужан да то решење достави у писаној форми. 
У случају престанка радног односа послодавац је дужан да запосленом који није искористио годишњи одмор у целини или делимично исплати новчану надокнаду уместо коришћења годишњег одмора, у висини просечне зараде у претходних 12 месеци, сразмерно броју дана неискоришћеног годишњег одмора. Накнада из става 1. члана 76. Закона о раду има карактер накнаде штете.
Плаћено одсуство је одсуство са рада уз накнаду зараде. Запослени има право на плаћено одсуство у укупном трајању до пет радних дана у току календарске године, у случају склапања брака, порођаја супруге, теже болести члана уже породице и у другим случајевима утврђеним општим актом и уговором о раду. Време трајања плаћеног одсуства у поменутим случајевима утврђује се општим актом и уговором о раду. Поред права на плаћено одсуство у поменутим случајевима, запослени има право на плаћено одсуство још: 1) пет радних дана због смрти члана уже породице; 2) два узастопна дана за сваки случај добровољног давања крви рачунајући и дан давања крви. Члановима уже породице сматрају се: брачни друг, деца, браћа, сестре, родитељи, усвојилац, усвојеник, старатељ. 
Послодавац може да одобри запосленом одсуство у поменутим случајевима и за сроднике који нису наведени у претходном ставу, као и за друга лица која живе у заједничком породичном домаћинству са запосленим, у трајању утврђеном решењем послодавца. Општим актом и уговором о раду може да се утврди право на плаћено одсуство у трајању дужем од трајања утврђеног у поменутим случајевима, односно шири круг лица из члана закона о раду (одсуство уз накнаду зараде – плаћено одсуство).
Неплаћено одсуство. Послодавац може запосленом да одобри одсуство без накнаде зараде (неплаћено одсуство). Случајеви и трајање овог одсуства нису законом одређени. Они могу бити одређени општим актом или уговором о раду. Обично се овакво одсуство одређује ради стручног усавршавања, школовања, неговања болесног члана уже породице и сл. За време неплаћеног одсуства запосленом мирују права и обавезе из радног односа, ако за поједина права и обавезе законом, општим актом и уговором о раду није друкчије 
одређено.
Мировање радног односа. Запосленом мирују права и обавезе које се стичу на раду и по основу рада, осим права и обавеза за које је законом, општим актом, односно уговором о раду друкчије одређено, ако одсуствује са рада због: 1) одласка на одслужење, односно дослужење војног рока; 2) упућивања на рад у иностранство од стране послодавца или у оквиру међународно-техничке или просветно-културне сарадње, у дипломатска, конзуларна и друга представништва; 3) привременог упућивања на рад код другог послодавца; 4) избора, односно именовања на функцију у државном органу, синдикату, политичкој организацији или другу јавну функцију чије вршење захтева да привремено престане да ради код послодавца; 5) издржавања казне затвора, односно изречене мере безбедности, васпитне или заштитне мере, у трајању до шест месеци.
Запослени коме мирују права и обавезе из било ког од наведених разлога има право да се у року од 15 дана од дана одслужења, односно дослужења војног рока, престанка рада у иностранству, односно код другог послодавца, престанка функције, повратка са издржавања казне затвора, односно мере безбедности, васпитне или заштитне мере врати на рад код послодавца, на исто или друго одговарајуће радно место. Наведена права има и брачни друг запосленог који је упућен на рад у иностранство у оквиру међународно-техничке или просветно-културне сарадње, у дипломатска, конзуларна и друга представништва.
9. Заштита запослених
Постоје општа и посебна заштита запослених. И ове одредбе Закона о раду (осим одредаба о заштити омладине, пошто државни службеник не може бити лице које није пунолетно) примењују се и на државне службенике. Општу заштиту уживају сви запослени, а посебну заштиту – посебне категорије запослених.
Општа заштита. Запослени има право на безбедност и заштиту живота и здравља на раду, у складу са законом. Али запослени је дужан и да поштује прописе о безбедности и заштити живота и здравља на раду како не би угрозио своју безбедност и здравље, као и безбедност и здравље запослених и других лица. Дужан је и да обавести послодавца о свакој врсти потенцијалне опасности која би могла да утиче на безбедност и здравље на раду.
Радни процес мора бити организован тако да не утиче негативно на здравље запосленог. У том смислу: 1) запослени не може да ради прековремено ако би, по налазу надлежног здравственог органа, такав рад могао да погорша његово здравствено стање; 2) запослени са здравственим сметњама, утврђеним од стране надлежног здравственог органа у складу са законом, не може да обавља послове који би изазвали погоршање његовог здравственог стања или последице опасне за његову околину.
На пословима на којима постоји повећана опасност од повређивања, професионалних или других обољења може да ради само запослени који, поред посебних услова утврђених правилником о организацији и систематизацији послова, испуњава и услове за рад у погледу здравственог стања, психофизичких способности и доба живота, у складу са законом.
Заштита омладине. Запослени млађи од 18 година живота не може да ради на пословима: 1) на којима се обавља нарочито тежак физички рад, рад под земљом, под водом или на великој висини; 2) који укључују излагање штетном зрачењу или средствима која су отровна, канцерогена или која проузрокују наследна обољења, као и ризик по здравље због хладноће, топлоте, буке или вибрације; 3) који би, на основу налаза надлежног здравственог органа могли штетно и са повећаним ризиком да утичу на његово здравље и живот с обзиром на његове психофизичке способности.
Пуно радно време запосленог млађег од 18 година живота не може да се утврди у трајању дужем од 35 часова недељно, нити дужем од осам часова дневно. Такође, забрањен је прековремени рад и прерасподела радног времена запосленог који је млађи од 18 година. Он не може да ради ноћу, осим: 1) ако обавља послове у области културе, спорта, уметности и рекламне делатности; 2) када је неопходно да се настави рад прекинут услед више силе, под условом да такав рад 
траје одређено време и да мора да се заврши без одлагања, а послодавац нема на располагању у довољном броју пунолетне запослене.
Заштита материнства. Запослена жена за време трудноће и запослена која доји дете не може да ради на пословима који су, по налазу надлежног здравственог органа, штетни за њено здравље и здравље детета, а нарочито на пословима који захтевају подизање терета или на којима постоји штетно зрачење или изложеност екстремним температурама и вибрацијама. Послодавац је дужан да запосленој жени у наведеним случајевима обезбеди обављање других одговарајућих послова, а ако таквих послова нема, да је упути на плаћено одсуство. 
Она за време првих 32 недеље трудноће не може да ради прековремено и ноћу, ако би такав рад био штетан за њено здравље и здравље детета, на основу налаза надлежног здравственог органа. Запослена жена и за време последњих осам недеља трудноће не може да ради прековремено и ноћу. Запослена за време трудноће има право на плаћено одсуство са рада у току дана ради обављања здравствених прегледа у вези са трудноћом, одређених од стране изабраног лекара у складу са законом, о чему је дужна да благовремено обавести послодавца.
Породиљско одсуство и одсуство са рада ради неге детета. Запослена жена има право на одсуство са рада због трудноће и порођаја (породиљско одсуство), као и одсуство са рада ради неге детета, у укупном трајању од 365 дана. Запослена жена има право да отпочне породиљско одсуство на основу налаза надлежног здравственог органа најраније 45 дана, а обавезно 28 дана пре времена одређеног за порођај. Породиљско одсуство траје до навршена три месеца од дана порођаја. По истеку породиљског одсуства, запослена жена има право на одсуство са рада ради неге детета до истека 365 дана од дана отпочињања породиљског одсуства.
Отац детета може да користи право на породиљско одсуство у случају кад мајка напусти дете, умре или је из оправданих разлога спречена да користи то право. То право отац детета има и кад мајка није у радном односу. Отац детета може бити корисник права на одсуство ради неге детета, без икаквих услова, у свакој прилици када се мајка детета и он тако договоре. За време породиљског одсуства и одсуства са рада ради неге детета запослена жена, односно отац детета, има право на накнаду зараде, у складу са законом.
Запослена жена има право на породиљско одсуство и право на одсуство са рада ради неге детета за треће и свако наредно новорођено дете у укупном трајању од две године.
Одсуство са рада ради посебне неге детета или друге особе. Један од родитеља детета коме је неопходна посебна нега због тешког степена психофизичке ометености, осим за случајеве предвиђене прописима о здравственом осигурању, има право да, по истеку породиљског 
одсуства и одсуства са рада ради неге детета, одсуствује са рада или да ради са половином пуног радног времена, најдуже до навршених пет година живота детета. За време одсуствовања са рада запослени остварује накнаду зараде. За време рада са половином пуног радног времена запослени остварује зараду, а за другу половину пуног радног времена – накнаду зараде.
Неплаћено одсуство са рада док дете не наврши три године живота. Један од родитеља, усвојилац, хранитељ, односно старатељ има право да одсуствује са рада док дете не наврши три године живота. Ово право се остварује без накнаде зараде и за време његовог коришћења запосленом мирују права и обавезе из радног односа, ако за поједина права законом, општим актом и уговором о раду није друкчије одређено.
Заштита инвалида. Послодавац је дужан да запосленом инвалиду рада и запосленом са здравственим сметњама обезбеди обављање послова према преосталој радној способности, у складу са законом. Запосленом код кога је, у складу са прописима о пензијском и инвалидском осигурању, утврђено да постоји опасност од настанка инвалидности на одређеним пословима послодавац је дужан да обезбеди обављање другог одговарајућег посла.
Ако послодавац не може да обезбеди запосленом одговарајући посао према радној способности, запослени се сматра вишком, дакле, ако услед технолошких, економских или организационих промена престане потреба за обављањем одређеног посла или дође до смањења обима посла, запосленом може да престане радни однос ако за то постоји оправдан разлог који се односи на потребе послодавца, а све у складу са законом.
Заштита личних података. Запослени има право увида у документе који садрже личне податке који се чувају код послодавца и право да захтева брисање података који нису од непосредног значаја за послове које обавља, као и право да тражи исправљање нетачних података. Лични подаци који се односе на запосленог не могу да буду доступни трећем лицу, осим у случајевима и под условима утврђеним законом или ако је то потребно ради доказивања права и обавеза из радног односа или у вези са радом.
Обавештење о привременој спречености за рад. Запослени је дужан да, најкасније у року од три дана од дана наступања привремене спречености за рад, у смислу прописа о здравственом осигурању, о томе достави послодавцу потврду лекара која садржи и време очекиване спречености за рад. У случају теже болести, уместо запосленог, потврду послодавцу достављају чланови уже породице или друга лица са којима живи у породичном домаћинству. Ако запослени живи сам, потврду је дужан да достави у року од три дана од дана престанка разлога због којих није могао да достави потврду.
10. Зарада, накнадa зараде и друга примања
Зарада. Запослени има право на одговарајућу зараду, која се утврђује у складу са законом, општим актом и уговором о раду. Запосленима се гарантује једнака зарада за исти рад или рад исте вредности који остварују код послодавца. Одлука послодавца или споразум са запосленим који одступају од овог принципа ништави су, а повреда овог принципа има још једну последицу – запослени остварује право на накнаду штете. Под радом једнаке вредности подразумева се рад за који се захтева исти степен стручне спреме, односно образовања, у коме је остварен једнак радни допринос уз једнаку одговорност. 
Зарада се састоји од зараде за обављени рад и време проведено на раду, зараде по основу доприноса запосленог пословном успеху послодавца (награде, бонуси и сл.) и других примања по основу радног односа, у складу са општим актом и уговором о раду. Под зарадом, у наведеном смислу, сматра се зарада која садржи порез и доприносе који се плаћају из зараде. Под зарадом се сматрају сва примања из радног односа, осим примања за која је Законом о раду одређено да се не сматрају зарадом (накнада трошкова за долазак на рад и одлазак са рада, накнада трошкова за време проведено на службеном путу у земљи или иностранству, накнада трошкова смештаја и исхране за рад и боравак на терену, отпремнина због одласка у пензију, накнада штете због повреде на раду или професионалног обољења, празнични поклони за децу запослених, јубиларне награде, солидарне помоћи 
и друго).
Зарада за обављени рад и време проведено на раду састоји се од: 1) основне зараде, 2) дела зараде за радни учинак и 3) увећане зараде. Основна зарада одређује се на основу услова, утврђених правилником о организацији и систематизацији послова, потребних за рад на пословима за које је запослени закључио уговор о раду и времена проведеног на раду. Радни учинак одређује се на основу квалитета и обима обављеног посла, као и односа запосленог према радним обавезама. Запослени има право на увећану зараду: 1) за рад на дан празника који је нерадни дан – најмање 110% од основице; 2) за рад ноћу и рад у сменама, ако такав рад није вреднован при утврђивању основне зараде – најмање 26% од основице; 3) за прековремени рад – најмање 26% од основице; 4) по основу времена проведеног на раду за сваку пуну годину рада остварену у радном односу код послодавца – најмање 0,4% од основице. Основица је основна зарада. Ако су се истовремено стекли услови за увећање зараде по више основа (нпр. ако запослени у ноћној смени ради прековремено), проценат увећане зараде не може бити нижи од збира процената по сваком од основа увећања.
Зарада се исплаћује у роковима утврђеним општим актом и уговором о раду, најмање једанпут месечно, а најкасније до краја текућег месеца за претходни месец. Зарада се исплаћује само у новцу, ако законом није друкчије одређено.
Минимална зарада. Запослени има право на минималну зараду за стандардни учинак и време проведено на раду. Минимална зарада одређује се на основу минималне цене рада утврђене у складу са Законом о раду, времена проведеног на раду и пореза и доприноса који се плаћају из зараде. Општим актом, односно уговором о раду утврђују се разлози за доношење одлуке о увођењу минималне зараде. По истеку рока од шест месеци од доношења одлуке о увођењу минималне зараде послодавац је дужан да обавести репрезентативни синдикат о разлозима за наставак исплате минималне зараде. 
Послодавац је дужан да минималну зараду исплати запосленом у висини која се одређује на основу одлуке о минималној цени рада која важи за месец у којем се врши исплата. Запослени који прима минималну зараду има право на увећану зараду из члана 108. Закона о раду, на накнаду трошкова и друга примања која се сматрају зарадом у складу са законом. Основица за обрачун увећане зараде је минимална зарада запосленог.
Минимална цена рада утврђује се одлуком Социјално-економског савета основаног за територију Републике Србије (у даљем тексту: Социјално-економски савет). Ако Социјално-економски савет не донесе одлуку у року од 15 од дана почетка преговора, одлуку о висини минималне цене рада доноси Влада Републике Србије (у даљем тексту: Влада) у наредном року од 15 дана. При утврђивању минималне цене рада полази се нарочито од: егзистенцијалних и социјалних потреба запосленог и његове породице изражених кроз вредност минималне потрошачке корпе, кретања стопе запослености на тржишту рада, стопе раста бруто домаћег производа, кретања потрошачких цена, кретања продуктивности и кретања просечне зараде у Републици. Одлука о утврђивању минималне цене рада садржи образложење које одражава све претходно наведене елементе. 
Ако дође до значајне промене неког од наведених елемената, Социјално-економски савет је обавезан да размотри образложену иницијативу једног од учесника Социјално-економског савета за отпочињање преговора за утврђивање нове минималне цене рада. Минимална цена рада утврђује се по радном часу без пореза и доприноса, за календарску годину, најкасније до 15. септембра текуће године, а примењује се од 1. јануара наредне године. Минимална цена рада не може се утврдити у нижем износу од минималне цене рада утврђене за претходну годину.
Накнада зараде. Запослени има право на накнаду зараде у висини просечне зараде у претходних 12 месеци, у складу са општим актом и уговором о раду, за време одсуствовања са рада на дан празника који је нерадни дан, годишњег одмора, плаћеног одсуства, војне вежбе и одазивања на позив државног органа. Накнаду зараде исплаћује послодавац. Он има право на рефундирање исплаћене накнаде зараде у случају одсуствовања запосленог са рада због војне вежбе или одазивања на позив државног органа, од органа на чији се позив запослени одазвао, ако законом није друкчије одређено.
Запослени има право на накнаду зараде и за време одсуствовања са рада због привремене спречености за рад до 30 дана, и то: 1) најмање у висини 65% просечне зараде у претходних 12 месеци пре месеца у којем је наступила привремена спреченост за рад, с тим да не може бити нижа од минималне зараде, ако је спреченост за рад проузрокована болешћу или повредом ван рада, ако законом није друкчије одређено; 2) у висини 100% просечне зараде у претходних 12 месеци пре месеца у којем је наступила привремена спреченост за рад, с тим да не може бити нижа од минималне зараде, ако је спреченост за рад проузрокована повредом на раду или професионалном болешћу, ако законом није друкчије одређено.
Запослени има право на накнаду зараде најмање у висини 60% просечне зараде у претходних 12 месеци, с тим да не може бити нижа од минималне зараде, за време прекида рада до којег је дошло без кривице запосленог, најдуже 45 радних дана у календарској години. Овакав прекид рада обично настаје због кварова, хаварија, недостатка сировина и других разлога који се не могу довести у везу са запосленим чији је рад прекинут.
Обрачун, евиденција и заштита зараде и накнаде зараде. Послодавац је дужан да запосленом приликом сваке исплате зараде и накнаде зараде достави обрачун. Дужан је да запосленом достави обрачун зараде и за месец за који није извршио исплату зараде, односно накнаде зараде. Обрачун зараде на основу кога је исплаћена зарада, односно накнада зараде у целости може се доставити запосленом у електронској форми. Обрачун зараде и накнаде зараде које је дужан да исплати послодавац у складу са законом представља извршну исправу. 
Послодавац је дужан и да води месечну евиденцију о заради и накнади зараде. Евиденција садржи податке о заради, заради по одбитку пореза и доприноса из зараде и одбицима од зараде, за сваког запосленог. Евиденцију потписује лице овлашћено за заступање или друго лице које оно овласти. Он може новчано потраживање према запосленом наплатити обустављањем од његове зараде само на основу правноснажне одлуке суда, у случајевима утврђеним законом или уз пристанак запосленог. На основу правноснажне одлуке суда и у случајевима утврђеним законом послодавац може запосленом да обустави од зараде највише до једне трећине зараде, односно накнаде зараде, ако законом није друкчије одређено.
Накнада трошкова. Запослени има право на накнаду трошкова у складу са општим актом и уговором о раду, и то: 1) за долазак и одлазак 
са рада, у висини цене превозне карте у јавном саобраћају, ако послодавац није обезбедио сопствени превоз; 2) за време проведено на службеном путу у земљи; 3) за време проведено на службеном путу у иностранству; 4) за смештај и исхрану за рад и боравак на терену, ако послодавац није запосленом обезбедио смештај и исхрану без накнаде; 5) за исхрану у току рада, ако послодавац ово право није обезбедио на други начин; 6) за регрес за коришћење годишњег одмора.
Висина накнаде трошкова мора бити изражена у новцу. Промена места становања запосленог након закључења уговора о раду не може да утиче на увећање трошкова превоза које је послодавац дужан да накнади запосленом у тренутку закључења уговора о раду, без сагласности послодавца.
Друга примања. Послодавац је дужан да исплати, у складу са општим актом: 1) запосленом отпремнину при одласку у пензију, најмање у висини две просечне зараде; 2) запосленом накнаду трошкова погребних услуга у случају смрти члана уже породице, а члановима уже породице у случају смрти запосленог (члановима уже породице овде се сматрају брачни друг и деца запосленог); 3) запосленом накнаду штете због повреде на раду или професионалног обољења.
Општим актом, односно уговором о раду може да се утврди право на јубиларну награду, солидарну помоћ и друга примања.
Потраживања запослених у случају стечајног поступка. Право на исплату неисплаћених потраживања код послодавца над којим је отворен стечајни поступак (у даљем тексту: потраживање), у складу са Законом о раду, има запослени коме су потраживања утврђена у складу са законом којим се уређује стечајни поступак и који испуњава услове за остваривање права у складу са Законом о раду. Права се остварују у складу са Законом о раду, ако нису исплаћена у складу са законом којим се уређује стечајни поступак. Ако су права делимично исплаћена у складу са законом којим се уређује стечајни поступак, запосленом припада право на разлику до нивоа права утврђених Законом о раду.
Право на исплату потраживања нема предузетник, као ни оснивач, односно члан привредног друштва и другог привредног субјекта, осим ако је засновао радни однос у складу са законом. Право на исплату потраживања нема ни запослени ако је донето решење о потврђивању усвајања плана реорганизације послодавца над којим је отворен стечај.
Запослени има право на исплату: зараде и накнаде зараде за време одсутности са рада због привремене спречености за рад по прописима о здравственом осигурању коју је био дужан да исплати послодавац у складу са Законом о раду, за последњих девет месеци пре отварања стечајног поступка; накнаде штете за неискоришћени годишњи одмор кривицом послодавца, за календарску годину у којој је отворен стечајни поступак, ако је то право имао пре отварања стечајног 
поступка; отпремнине због одласка у пензију у календарској години у којој је отворен стечајни поступак, ако је право на пензију остварио пре отварања стечајног поступка; накнаде штете на основу одлуке суда донете у календарској години у којој је отворен стечајни поступак, због повреде на раду или професионалног обољења, ако је та одлука постала правноснажна пре отварања стечајног поступка. Запослени има право и на уплату доприноса за обавезно социјално осигурање за исплате зарада и накнаде зарада, у складу са прописима о обавезном социјалном осигурању.
Зарада и накнада зараде по Закону о раду исплаћује се у висини минималне зараде. Накнада штете за неискоришћени годишњи одмор исплаћује се у висини утврђеној одлуком стечајног суда, а највише у висини минималне зараде. Отпремнина због одласка у пензију исплаћује се у висини две просечне зараде у Републици Србији, према последњем објављеном податку републичког органа надлежног за послове статистике. За остваривање стечајних права основан је фонд солидарности.
11. Вишак запослених
Послодавац је дужан да донесе програм решавања вишка запослених ако утврди да ће због технолошких, економских или организационих промена у оквиру периода од 30 дана доћи до престанка потребе за радом запослених на неодређено време и то за најмање: 1) десет запослених код послодавца који има у радном односу више од 20, а мање од 100 запослених на неодређено време; 2) 10% запослених код послодавца који има у радном односу најмање 100, а највише 300 запослених на неодређено време; 3) 30 запослених код послодавца који има у радном односу преко 300 запослених на неодређено време. Програм је дужан да донесе и послодавац који утврди да ће доћи до престанка потребе за радом најмање 20 запослених у оквиру периода од 90 дана, из технолошких, економских или организационих разлога, без обзира на укупан број запослених код послодавца.
Програм решавања вишка запослених нарочито садржи: 1) разлоге престанка потребе за радом запослених; 2) укупан број запослених код послодавца; 3) број, квалификациону структуру, године старости и стаж осигурања запослених који су вишак и послове које обављају; 4) критеријуме за утврђивање вишка запослених; 5) мере за запошљавање: премештај на друге послове, рад код другог послодавца, преквалификација или доквалификација, непуно радно време, али не краће од половине пуног радног времена и друге мере; 6) средства за решавање социјално-економског положаја вишка запослених; 7) рок у коме ће бити отказан уговор о раду. Критеријум за утврђивање вишка запослених не може да буде одсуствовање запосленог са рада због привремене спречености за рад, трудноће, породиљског одсуства, неге детета 
и посебне неге детета. Послодавац је дужан да предлог програма достави репрезентативном синдикату код послодавца и Националној служби за запошљавање, најкасније осам дана од дана утврђивања предлога програма ради давања мишљења. Програм у име и за рачун послодавца доноси надлежни орган код послодавца, односно лице утврђено законом или општим актом послодавца.
Послодавац је дужан да пре отказа уговора о раду запосленом исплати отпремнину у висини утврђеној општим актом или уговором о раду, с тим да њена висина не може бити нижа од збира трећине зараде запосленог за сваку навршену годину рада у радном односу код послодавца код кога остварује право на отпремнину. За утврђивање висине отпремнине рачуна се и време проведено у радном односу код послодавца претходника у случају статусне промене и промене послодавца, у складу са законом, као и код повезаних лица са послодавцем у складу са законом. Промена власништва над капиталом не сматра се променом послодавца у смислу остваривања права на отпремнину у складу са законом. Општим актом или уговором о раду не може да се утврди дужи период за исплату отпремнине од периода утврђеног Законом о раду. Запослени не може да оствари право на отпремнину за исти период за који му је већ исплаћена отпремнина код истог или другог послодавца. Под зарадом се, у овом смислу, подразумева просечна месечна зарада запосленог исплаћена за последња три месеца која претходе месецу у којем се исплаћује отпремнина.
12. Накнада штете
Запослени је одговоран за штету коју је на раду или у вези с радом, намерно или крајњом непажњом, проузроковао послодавцу. Ако штету проузрокује више запослених, сваки запослени је одговоран за део штете коју је проузроковао. Ако се за сваког запосленог не може утврдити део штете коју је проузроковао, сматра се да су сви запослени подједнако одговорни и штету накнађују у једнаким деловима. Ако је више запослених проузроковало штету кривичним делом са умишљајем, за штету одговарају солидарно. Постојање штете, њену висину, околности под којима је настала, ко је штету проузроковао и како се накнађује – утврђује послодавац, у складу са општим актом, односно уговором о раду. Ако послодавац не оствари право на накнаду штете, о накнади штете одлучује надлежни суд.
Запослени који је на раду или у вези с радом намерно или крајњом непажњом проузроковао штету трећем лицу, а коју је накнадио послодавац, дужан је да послодавцу накнади износ исплаћене штете.
Ако запослени претрпи повреду или штету на раду или у вези са радом, послодавац је дужан да му накнади штету, у складу са законом и општим актом.
13. Удаљење запосленог са рада
Запослени може да буде привремено удаљен са рада: 1) ако је против њега започето кривично гоњење због кривичног дела учињеног на раду или у вези са радом, удаљење може да траје до правноснажног окончања тог кривичног поступка; 2) ако је природа повреде радне обавезе, односно кршења радне дисциплине, или понашање запосленог такво да не може да настави рад код послодавца ни до истека рока за давање изјашњења, односно мишљења о отказном разлогу. За време оваквог удаљења са рада запосленом припада накнада зараде у висини једне четвртине, а ако издржава породицу, у висини једне трећине основне зараде. Накнаду зараде обезбеђује и исплаћује послодавац. Овакво удаљење са рада може да траје најдуже три месеца, а по истеку тог периода послодавац је дужан да запосленог врати на рад или да му откаже уговор о раду због учињене повреде радне обавезе, нарушавања радне дисциплине или кривичног дела учињеног на раду или у вези са радом.
Запослени коме је одређен притвор удаљује се са рада од првог дана притвора, а удаљење траје колико и притвор. И за време оваквог удаљења са рада запосленом припада накнада зараде у висини једне четвртине, а ако издржава породицу у висини једне трећине основне зараде. Накнада зараде исплаћује се на терет органа који је одредио притвор.
Ако се покаже да је удаљење са рада у наведеним случајевима било неоправдано (што се оцењује према исходу кривичног, односно отказног поступка), запосленом, за све време док није радио, припада разлика између износа накнаде зараде коју је примио и пуног износа основне зараде.
14. Измена уговора о раду
Измена уговорених услова рада. Послодавац може запосленом да понуди измену уговорених услова рада (у даљем тексту: анекс уговора): 1) ради премештаја на други одговарајући посао, због потреба процеса и организације рада; 2) ради премештаја у друго место рада код истог послодавца; 3) ради упућивања на рад на одговарајући посао код другог послодавца; 4) ради примене мера за запошљавање из програма решавања вишка запослених; 5) ради промене елемената за утврђивање основне зараде, радног учинка, накнаде зараде, увећане зараде и других примања запосленог који су садржани у уговору о раду, у складу са законом; 6) у другим случајевима утврђеним законом, општим актом и уговором о раду. Одговарајућим послом сматра се посао за чије се обављање захтева иста врста и исти степен стручне спреме који су утврђени уговором о раду.
Уз анекс уговора о раду (у даљем тексту: анекс), послодавац је дужан да запосленом у писменом облику достави и разлоге за понуђени анекс, рок у коме запослени треба да се изјасни, који не може бити краћи од осам радних дана, и правне последице које могу да настану непотписивањем анекса уговора. Запослени је дужан да се изјасни о понуди за закључивање анекса уговора у року који одреди послодавац. Ако се запослени у том року не изјасни о понуди, сматра се да је одбио понуду за закључивање анекса уговора. Ако запослени прихвати или одбије анекс, задржава право да пред надлежним судом оспорава законитост анекса, односно измењеног уговора о раду.
Премештај у друго место рада. Овде је реч о премештају у друго географско место, кад се запослени премешта у филијалу, експозитуру или другу издвојену организациону јединицу истог послодавца. Запослени може да буде премештен у друго место рада: 1) ако је делатност послодавца такве природе да се рад обавља у местима ван седишта послодавца, односно његовог организационог дела; 2) ако је удаљеност од места у коме запослени ради до места у које се премешта на рад мања од 50 km и ако је организован редован превоз који омогућава благовремени долазак на рад и повратак са рада и обезбеђена накнада трошкова превоза у висини цене превозне карте у јавном саобраћају. Ван наведених случајева запослени може да буде премештен у друго место рада само ако на то пристане.
Упућивање на рад код другог послодавца има привремени карактер. Запослени може да буде привремено упућен на рад код другог послодавца на одговарајући посао ако је привремено престала потреба за његовим радом, ако је дат у закуп пословни простор у коме је запослени радио (а закупац има потребу за запосленима који су у њему радили) или ако је послодавац закључио уговор о пословној сарадњи (а његов партнер искаже потребу за ороченим преузимањем одређеног броја запослених), и то док трају разлози за његово упућивање, а најдуже годину дана. У сваком од ових случајева послови на које се запослени упућује морају одговарати врсти и степену његове стручне спреме. Запослени може, уз своју сагласност, у свим наведеним случајевима и у другим случајевима, утврђеним општим актом или уговором о раду, да буде привремено упућен на рад код другог послодавца и дуже од годину дана, док трају разлози за његово упућивање. Запослени са послодавцем код кога је упућен на рад закључује уговор о раду на одређено време. По истеку рока на који је упућен на рад код другог послодавца запослени има право да се врати на рад код послодавца који га је упутио.
15. Престанак радног односа
Разлози за престанак радног односа одређени су законом, па радни однос може престати само ако су за то испуњени прописани услови. Радни однос престаје: 1) истеком рока за који је заснован (по овом основу престајe радни однос на одређено време); 2) кад запослени наврши 65 година живота и најмање 15 година стажа осигурања, ако се послодавац и запослени друкчије не споразумеју; 3) споразумом између запосленог и послодавца; 4) отказом уговора о раду од стране послодавца или запосленог; 5) на захтев родитеља или старатеља запосленог млађег од 18 година живота; 6) смрћу запосленог; 7) у другим случајевима утврђеним законом.
Запосленом престаје радни однос независно од његове воље и воље послодавца (по сили закона): 1) ако је на начин прописан законом утврђено да је код запосленог дошло до губитка радне способности – даном достављања правноснажног решења о утврђивању губитка радне способности; 2) ако му је, по одредбама закона, односно правноснажној одлуци суда или другог органа, забрањено да обавља одређене послове, а не може да му се обезбеди обављање других послова – даном достављања правноснажне одлуке; 3) ако због издржавања казне затвора мора да буде одсутан са рада у трајању дужем од шест месеци – даном ступања на издржавање казне; 4) ако му је изречена мера безбедности, васпитна или заштитна мера у трајању дужем од шест месеци и због тога мора да буде одсутан са рада – даном почетка примењивања те мере; 5) у случају престанка рада послодавца, у складу са законом.
Споразумни престанак радног односа. Радни однос може да престане на основу писменог споразума послодавца и запосленог. Пре потписивања споразума послодавац је дужан да запосленог писменим путем обавести о последицама до којих долази у остваривању права за случај незапослености (престанак радног односа на основу писменог споразума са послодавцем на иницијативу запосленог искључује право на новчану накнаду за случај незапослености).
Отказ уговора о раду од стране запосленог. Запослени има право да послодавцу откаже уговор о раду. Отказ уговора о раду запослени доставља послодавцу у писаном облику, најмање 15 до 30 дана пре дана који је запослени навео као дан престанка радног односа (отказни рок). 
Послодавац може запосленом да откаже уговор о раду ако за то постоји оправдани разлог који се односи на радну способност запосленог и његово понашање и то: 
1) 
ако не остварује резултате рада или нема потребна знања и способности за обављање послова на којима ради; 
2) 
ако је правноснажно осуђен за кривично дело на раду или у вези са радом; 
3) 
ако се не врати на рад код послодавца у року од 15 дана од дана истека рока мировања радног односа из члана 79. овог закона, односно неплаћеног одсуства из члана 100. овог закона. 
Послодавац може да откаже уговор о раду запосленом који својом кривицом учини повреду радне обавезе, и то: 
1) ако несавесно или немарно извршава радне обавезе; 
2) ако злоупотреби положај или прекорачи овлашћења; 
3) ако нецелисходно и неодговорно користи средства рада; 
4) 
ако не користи или ненаменски користи обезбеђена средства или опрему за личну заштиту на раду; 
5) 
ако учини другу повреду радне обавезе утврђену општим актом, односно уговором о раду. 
Послодавац може да откаже уговор о раду запосленом који не поштује радну дисциплину, и то: 
1) 
ако неоправдано одбије да обавља послове и извршава налоге послодавца у складу са законом; 
2) 
ако не достави потврду о привременој спречености за рад у смислу члана 103. овог закона; 
3) 
ако злоупотреби право на одсуство због привремене спречености за рад; 
4) 
због доласка на рад под дејством алкохола или других опојних средстава, односно употребе алкохола или других опојних средстава у току радног времена, које има или може да има утицај на обављање посла; 
5) 
ако је дао нетачне податке који су били одлучујући за заснивање радног односа; 
6) 
ако запослени који ради на пословима са повећаним ризиком, на којима је као посебан услов за рад утврђена посебна здравствена способност, одбије да буде подвргнут оцени здравствене способности; 
7) 
ако не поштује радну дисциплину прописану актом послодавца, односно ако је његово понашање такво да не може да настави рад код послодавца. 
Послодавац може запосленог да упути на одговарајућу анализу у овлашћену здравствену установу коју одреди послодавац, о свом трошку, ради утврђивања околности из става 3. тач. 3) и 4) овог члана или да утврди постојање наведених околности на други начин у складу са општим актом. Одбијање запосленог да се одазове на позив послодавца да изврши анализу сматра се непоштовањем радне дисциплине у смислу става 3. овог члана.
Запосленом може да престане радни однос ако за то постоји оправдан разлог који се односи на потребе послодавца и то: 
1) 
ако услед технолошких, економских или организационих промена престане потреба за обављањем одређеног посла или дође до смањења обима посла; 
2) 
ако одбије закључење анекса уговора у смислу члана 171. став 1. тач. 1–5) овог закона.
Послодавац може запосленом за повреду радне обавезе или непоштовање радне дисциплине у смислу Закона о раду да, ако сматра да постоје олакшавајуће околности или да повреда радне обавезе, односно непоштовање радне дисциплине, није такве природе да запосленом треба да престане радни однос, уместо отказа уговора о раду изрекне једну од следећих мера: 1) привремено удаљење са рада без накнаде зараде, у трајању од једног до 15 радних дана; 2) новчану казну у висини до 20% основне зараде запосленог за месец у коме је новчана казна изречена, у трајању до три месеца, која се извршава обуставом од зараде, на основу решења послодавца о изреченој мери; 3) опомену са најавом отказа у којој се наводи да ће послодавац запосленом отказати уговор о раду без поновног упозорења ако у наредном року од шест месеци учини исту повреду радне обавезе или непоштовање радне дисциплине.
Оправданим разлогом за отказ уговора о раду не сматра се: 1) привремена спреченост за рад услед болести, несреће на раду или професионалног обољења; 2) коришћење породиљског одсуства, одсуства са рада ради неге детета и одсуства са рада ради посебне неге детета; 3) одслужење или дослужење војног рока; 4) чланство у политичкој организацији, синдикату, пол, језик, национална припадност, социјално порекло, вероисповест, политичко или друго уверење или неко друго лично својство запосленог; 5) деловање у својству представника запослених, у складу са Законом о раду; 6) обраћање запосленог синдикату или органима надлежним за заштиту права из радног односа у складу са законом, општим актом и уговором о раду.
Послодавац је дужан да пре отказа уговора о раду, због претходно наведених разлога, запосленог писаним путем упозори на постојање разлога за отказ уговора о раду и да му остави рок од најмање осам радних дана од дана достављања упозорења да се изјасни на наводе из упозорења. У упозорењу је послодавац дужан да наведе основ за давање отказа, чињенице и доказе који указују на то да су се стекли услови за отказ, и рок за давање одговора на упозорење. Послодавац може запосленом да откаже уговор о раду или изрекне неку од мера за непоштовање радне дисциплине, односно повреду радних обавеза, ако му је претходно дао писано обавештење у вези са недостацима у његовом раду, упутствима и примереним роком за побољшање рада, а запослени не побољша рад у остављеном року. Запослени уз изјашњење може да приложи мишљење синдиката чији је члан, у року од најмање осам дана од дана достављања упозорења о отказу уговора о раду.
Ако откаже уговор о раду запосленом у случају кад је услед технолошких, економских или организационих промена престала потреба за обављањем одређеног посла или је дошло до смањења обима посла, послодавац не може на истим пословима да запосли друго лице у року од три месеца од дана престанка радног односа. Ако пре 
истека тог рока настане потреба за обављањем истих послова, предност за закључивање уговора о раду има запослени коме је престао радни однос.
Уговор о раду отказује се решењем, у писменом облику, и обавезно садржи образложење и поуку о правном леку. Запосленом престаје радни однос даном достављања решења осим ако Законом о раду или решењем није одређен други рок. Послодавац је дужан да запосленом, у случају престанка радног односа, исплати све неисплаћене зараде, накнаде зараде и друга примања која је запослени остварио до дана престанка радног односа у складу са општим актом и уговором о раду.
Посебна заштита од отказа уговора о раду. За време трудноће, породиљског одсуства, одсуства са рада ради неге детета и одсуства са рада ради посебне неге детета послодавац не може запосленом да откаже уговор о раду, запосленом који је засновао радни однос на одређено време продужава се до истека коришћења права на одсуство. Решење о отказу уговора о раду ништавно је ако је на дан доношења решења о отказу уговора о раду послодавцу било познато постојање околности у вези с коришћењем права на одсуство у складу са Законом о раду, или ако запослени у року од 30 дана од дана престанка радног односа обавести послодавца о постојању околности за коришћење права на одсуство и о томе достави одговарајућу потврду овлашћеног лекара или другог надлежног органа.
Послодавац не може да откаже уговор о раду, нити на други начин да стави у неповољан положај запосленог због његовог статуса или активности у својству представника запослених, чланства у синдикату или учешћа у синдикалним активностима. Терет доказивања да отказ уговора о раду или стављање у неповољан положај запосленог није последица статуса или активности у својству представника запослених јесте на послодавцу.
Отказни рок и новчана накнада. Запослени коме је уговор о раду отказан зато што не остварује потребне резултате рада, односно нема потребна знања и способности, има право на отказни рок који се утврђује општим актом или уговором о раду, у зависности од стажа осигурања, а који не може бити краћи од осам нити дужи од 30 дана. Отказни рок почиње да тече наредног дана од дана достављања решења о отказу уговора о раду. Запослени може, у споразуму са послодавцем (односно надлежним органом послодавца), да престане са радом и пре истека отказног рока, с тим што му се за то време обезбеђује накнада зараде у висини утврђеној општим актом и уговором о раду.
Запослени коме је радни однос престао има право да од послодавца захтева потврду која садржи датум заснивања и престанка радног односа и врсту, односно опис послова на којима је радио. На захтев запосленог послодавац може дати и оцену његовог понашања и резултате рада у овој потврди или у посебној потврди, у складу са законом.
Незаконит престанак радног односа. Ако суд у току поступка утврди да је запосленом престао радни однос без правног основа, на захтев запосленог, суд ће одлучити да се запослени врати на рад, да му се исплати накнада штете и уплате припадајући доприноси за обавезно социјално осигурање за период у коме запослени није радио. Накнада штете утврђује се у висини изгубљене зараде која у себи садржи припадајући порез и доприносе у складу са законом, у коју не улази накнада за исхрану у току рада, регрес за коришћење годишњег одмора, бонуси, награде и друга примања по основу доприноса пословном успеху послодавца. Накнада штете исплаћује се запосленом у висини изгубљене зараде, која је умањена за износ пореза и доприноса који се обрачунавају по основу зараде у складу са законом. Порез и допринос за обавезно социјално осигурање за период у коме запослени није радио обрачунава се и плаћа на утврђени месечни износ изгубљене зараде.
Ако суд, у току поступка, утврди да је запосленом престао радни однос без правног основа, а запослени не захтева да се врати на рад, суд ће, на захтев запосленог, обавезати послодавца да запосленом исплати накнаду штете у износу од највише 18 зарада запосленог, у зависности од времена проведеног у радном односу код послодавца, година живота запосленог, као и броја издржаваних чланова породице. Ако суд у току поступка утврди да је запосленом престао радни однос без правног основа, али у току поступка послодавац докаже да постоје околности које оправдано указују да наставак радног односа, уз уважавање свих околности и интереса обе стране у спору, није могућ, суд ће одбити захтев запосленог да се врати на рад и досудиће накнаду штете у двоструком износу од износа утврђеног у складу 
са законом.
Ако суд у току поступка утврди да је постојао основ за престанак радног односа, али да је послодавац поступио супротно одредбама закона којима је прописан поступак за престанак радног односа, суд ће одбити захтев запосленог за враћање на рад, а на име накнаде штете досудиће запосленом износ до шест зарада запосленог. Под зарадом сматра се зарада коју је запослени остварио у месецу који претходи месецу у коме му је престао радни однос. Накнада се умањује за износ прихода које је запослени остварио по основу рада, по престанку радног односа.
16. Остваривање и заштита права запослених
Одлучивање о правима и обавезама запосленог. О правима, обавезама и одговорностима из радног односа одлучује: 1) у правном лицу – надлежни орган код послодавца, односно лице утврђено законом или општим актом; 2) код послодавца који нема својство правног лица – предузетник или лице које он овласти.
Запосленом се у писменом облику доставља решење о остваривању права, обавеза и одговорности, са образложењем и поуком о правном леку. (Овакви захтеви у погледу садржине акта послодавца не важе за понуду анекса уговора о раду.)
Заштита појединачних права. Општим актом и уговором о раду може се предвидети поступак споразумног решавања спорних питања између послодавца и запосленог. Спорна питања решава арбитар којег споразумом одређују стране у спору (запослени и послодавац) из реда стручњака у области која је предмет спора. Одлука арбитра је коначна и обавезује послодавца и запосленог. За време трајања поступка пред арбитром због отказа уговора о раду запосленом мирује рад-
ни однос.
Против решења којим је повређено право запосленог или кад је запослени сазнао за повреду права запослени, односно представник синдиката чији је запослени члан ако га запослени овласти, може да покрене спор пред надлежним судом.
Рокови застарелости потраживања из радног односа. Сва новчана потраживања из радног односа застаревају у року од три године од дана настанка обавезе.
17. Рад ван радног односа
Рад може да се обавља и тако што лице које ради није у радном односу. Оно и тада стиче радноправни статус који му обезбеђује одређена права и обавезе.
Привремени и повремени послови. Привремени послови су краткотрајни континуирани послови (сетва, жетва и сл.), а повремени послови су краткотрајни послови који се не обављају у континуитету, већ с времена на време (одржавање реда на спортским приредбама и сл.). Послодавац може за обављање послова који су по својој природи такви да не трају дуже од 120 радних дана у календарској години да закључи, у писменом облику, уговор о обављању привремених и повремених послова са: 1) незапосленим лицем; 2) запосленим који ради непуно радно време – до пуног радног времена; 3) корисником старосне пензије. Такође, послодавац може за обављање привремених и повремених послова да закључи уговор са лицем које је члан омладинске или студентске задруге и које није старије од 30 година.
Уговор о делу. Послодавац може са одређеним лицем да закључи, у писменом облику, уговор о делу ради обављања послова који су ван делатности послодавца, а који имају за предмет самосталну израду или оправку одређене ствари, самостално извршење одређеног физичког или интелектуалног посла. Уговор о делу може да се закључи и са лицем које обавља уметничку или другу делатност у области културе у складу са законом.
Уговор о стручном оспособљавању и усавршавању. Послодавац може, у писменом облику, да закључи уговор о стручном оспособљавању и усавршавању: 1) са незапосленим лицем, ради обављања приправничког стажа и полагања стручног испита, кад је то законом, односно правилником о организацији и систематизацији послова предвиђено као посебан услов за самосталан рад у струци; 2) са лицем које жели да се стручно усаврши и стекне посебна знања и способности за рад у својој струци, односно да обави специјализацију, за време утврђено програмом усавршавања, односно специјализације. Послодавац може лицу са којим је закључио овакав уговор да обезбеди новчану накнаду (она се не сматра зарадом), као и друга права по основу рада.
Допунски рад. Запослени који ради са пуним радним временом код послодавца може да закључи, у писменом облику, уговор о допунском раду са другим послодавцем, а највише до једне трећине пуног радног времена. Уговором о допунском раду утврђује се право на новчану накнаду и друга права и обавезе по основу рада (радно време, одмори и друго).
18. Организације запослених и послодаваца
Савет запослених. Запослени код послодавца који има више од 50 запослених могу образовати савет запослених, у складу са законом. Савет запослених даје мишљење и учествује у одлучивању о економским и социјалним правима запослених, на начин и под условима утврђеним законом и општим актом.
Синдикат запослених. Запосленима се јамчи слобода синдикалног организовања и деловања без одобрења, уз упис у регистар. Синдикат може да се оснује у складу са општим актом синдиката и уписује се у регистар. Запослени приступа синдикату потписивањем приступнице. Синдикат има право да буде обавештен од стране послодавца о економским и радно-социјалним питањима од значаја за положај запослених, односно чланова синдиката. Послодавац је дужан да синдикату који окупља запослене код послодавца обезбеди техничко-просторне услове у складу са просторним и финансијским могућностима, као и да му омогући приступ подацима и информацијама неопходним за обављање синдикалних активности. Техничко-просторни услови за обављање активности синдиката утврђују се колективним уговором или споразумом послодавца и синдиката.
Колективним уговором или споразумом између послодавца и синдиката код послодавца може се утврдити право на плаћено одсуство представнику синдиката, ради обављања синдикалне функције, сразмерно броју чланова синдиката. Ако колективни уговор или споразум није закључен, лице овлашћено за заступање и представљање 
репрезентативног синдиката код послодавца за обављање синдикалне функције има право: 1) на 40 плаћених часова рада месечно ако синдикат има најмање 200 чланова и по један час месечно за сваких следећих 100 чланова; 2) на сразмерно мање плаћених часова ако синдикат има мање од 200 чланова. Ако колективни уговор или споразум није закључен, председник подружнице и члан органа синдиката имају право на 50% плаћених часова, у складу са законом.
Репрезентативност синдиката. Синдикат се сматра репрезентативним: 1) ако је основан и делује на начелима слободе синдикалног организовања и деловања; 2) ако је независан од државних органа и послодаваца; 3) ако се финансира претежно из чланарине и других сопствених извора; 4) ако има потребан број чланова на основу приступница; 5) ако је уписан у регистар. Репрезентативним синдикатом код послодавца сматра се синдикат који испуњава наведене услове и у који је учлањено најмање 15% запослених од укупног броја запослених код послодавца. Репрезентативним синдикатом код послодавца сматра се и синдикат у грани, групи, подгрупи или делатности у који је непосредно учлањено најмање 15% запослених код тог послодавца. Репрезентативним синдикатом за територију Републике Србије, односно јединице територијалне аутономије или локалне самоуправе, односно за грану, групу, подгрупу или делатност, сматра се синдикат који испуњава прописане услове и у који је учлањено најмање 10% запослених од укупног броја запослених у грани, групи, подгрупи или делатности, односно на територији одређене територијалне јединице.
Утврђивање репрезентативности синдиката. Репрезентативност синдиката код послодавца утврђује послодавац у присуству представника заинтересованих синдиката. Репрезентативност синдиката за територију Републике Србије, односно јединице територијалне аутономије или локалне самоуправе, односно у грани, групи, подгрупи или делатности, и репрезентативност удружења послодаваца утврђује министар надлежан за рад, на предлог Одбора за утврђивање репрезентативности синдиката и удружења послодаваца. Одбор чине по три представника Владе, синдиката и удружења послодаваца.
Правна и пословна способност синдиката. Синдикат стиче својство правног лица даном уписа у регистар. Синдикат коме је утврђена репрезентативност има: 1) право на колективно преговарање и закључивање колективног уговора на одговарајућем нивоу; 2) право на учешће у решавању колективних радних спорова; 3) право на учешће у раду трипартитних и мултипартитних тела на одговарајућем нивоу; 4) друга права, у складу са законом. И послодавци имају право на образовање својих удружења послодаваца. Колективни уговор може да се закључи као општи, посебан и код послодавца. Општи колективни уговор и посебан колективни уговор за одређену грану, групу, подгрупу или делатност закључују се за територију Републике Србије.
Посебан колективни уговор закључује се за територију јединице територијалне аутономије или локалне самоуправе.
Општи колективни уговор закључују репрезентативно удружење послодаваца и репрезентативни синдикат основани за територију Републике Србије. Посебан колективни уговор за грану, групу, подгрупу или делатност закључују репрезентативно удружење послодаваца и репрезентативни синдикат основани за грану, групу, подгрупу или делатност. Посебан колективни уговор за територију јединице територијалне аутономије и локалне самоуправе закључују репрезентативно удружење послодаваца и репрезентативни синдикат основани за територијалну јединицу за коју се закључује колективни уговор. Посебан колективни уговор за јавна предузећа и јавне службе закључују оснивач, односно орган који он овласти, и репрезентативни синдикат.
Посебан колективни уговор за територију Републике за јавна предузећа и јавне службе чији је оснивач аутономна покрајина или јединица локалне самоуправе може да закључи Влада и репрезентативни синдикат, ако постоји оправдани интерес и у циљу обезбеђивања једнаких услова рада.
Посебан колективни уговор за јавна предузећа и друштва капитала чији је оснивач јавно предузеће закључују оснивач јавног предузећа, односно орган који он овласти и репрезентативни синдикат.
Посебан колективни уговор за лица која самостално обављају делатност у области уметности или културе (самостални уметници) закључују репрезентативно удружење послодаваца и репрезентативни синдикат. Колективни уговор код послодавца за јавна предузећа, друштва капитала чији је оснивач јавно предузеће и јавне службе закључују оснивач, односно орган који он овласти, репрезентативни синдикат код послодавца и послодавац. У име послодавца колективни уговор потписује лице овлашћено за заступање послодавца. Колективни уговор код послодавца закључују послодавац и репрезентативни синдикат код послодавца. У име послодавца колективни уговор потписује лице овлашћено за заступање послодавца. Ако ниједан од синдиката, односно ниједно од удружења послодаваца не испуњава услове репрезентативности у смислу овог закона, синдикати односно удружења послодаваца могу закључити споразум о удруживању ради испуњења услова репрезентативности утврђених овим законом и учествовања у закључивању колективног уговора. Ако код послодавца није основан синдикат, зарада, накнада зараде и друга примања запослених могу да се уреде споразумом.
Споразум се сматра закљученим када га потпишу лице овлашћено за заступање послодавца и представник савета запослених или запослени који је добио овлашћење од најмање 50% од укупног броја запослених код послодавца.
Споразум престаје да важи даном ступања на снагу колективног уговора.
19. Надлежност инспекције рада
Надзор над применом Закона о раду, других прописа о радним односима, општих аката и уговора о раду, којима се уређују права, обавезе и одговорности запослених, врши инспекција рада. У поступку инспекцијског надзора инспектор је овлашћен да: 1) врши увид у опште и појединачне акте, евиденције и другу документацију ради утврђивања релевантних чињеница; 2) утврђује идентитет лица и узима изјаве од послодавца, одговорних лица, запослених и других лица која се затекну на раду код послодавца; 3) врши контролу да ли је извршена пријава на обавезно социјално осигурање на основу података из Централног регистра обавезног социјалног осигурања; 4) прегледа пословне просторије, објекте, постројења, уређаја и друго; 5) налаже преузимање превентивних и других мера за које је овлашћен у складу са законом ради спречавања повреда закона.
Послодавац, одговорно лице код послодавца и запослени дужни су да инспектору омогуће вршење надзора, увид у документацију и несметан рад и да му обезбеде податке потребне за вршење инспекцијског надзора, у складу са законом. Инспектор рада је овлашћен да решењем наложи послодавцу да са запосленим који је засновао радни однос закључи уговор о раду у писаном облику. 
Инспектор рада поднеће захтев за покретање прекршајног поступка ако нађе да је послодавац, односно директор или предузетник, повредом закона или других прописа којима се уређује радни однос извршио прекршај. Ако инспектор рада нађе да је решењем послодавца о отказу уговора о раду очигледно повређено право запосленог, а запослени је покренуо радни спор, на захтев запосленог одложиће својим решењем извршење тог решења до доношења правноснажне одлуке суда.
V. РАВНОПРАВНОСТ ПОЛОВА
1. Једнаке могућности запошљавања по основу пола
Закон о равноправности полова, као један од закона из групе антидискриминаторних закона, ближе разрађује Уставом зајемчено право на равноправност жена и мушкараца и уводи посебне мере које треба да обезбеде остваривање политике једнаких могућности.
Овим законом су, у области рада, посебно уређена само питања која се најнепосредније односе на остваривање равноправности полова у тој области, а која нису уређена Законом о раду. То се, нарочито, односи на посебне мере за постизање равноправности полова у процесу рада. 
Послодавац је дужан да запосленима, без обзира на пол, обезбеди једнаке могућности и третман, а у вези са остваривањем права из радног односа и по основу рада, у складу са законом којим се уређу-
је рад. 
Не сматрају се дискриминацијом или повредом принципа једнаких могућности: 
1) 
посебне мере за повећање запослености и могућности запошљавања мање запосленог пола; 
2) 
посебне мере за повећање учешћа мање заступљеног пола у стручном оспособљавању и обезбеђивању једнаких могућности за напредовање; 
3) друге посебне мере, утврђене у складу са законом.
Закон ближе дефинише и начин остваривања права на једнаку доступност послова и положаја припадницима оба пола. Њиме се утврђује обавеза државних органа, органа аутономних покрајина, градова и општина, те свих јавних служби и предузећа чији је оснивач држава, односно аутономна покрајина, град и општина или који се финансирају у целини или у претежном делу из јавних прихода да применом афирмативних мера прописаних законима који уређују систем државне управе и правни положај државних службеника обезбеде да, политиком запошљавања, најмање 30% лица мање заступљеног пола буде у свакој организационој јединици, као и на руководећим местима и у органима управљања и надзора.
2. Заснивање радног односа и радно ангажовање 
по основу пола
Приликом јавног оглашавања послова и услова за њихово обављање и приликом одлучивања о избору запослених забрањује се прављење разлике по полу (осим ако за то постоје посебни разлози утврђени у складу са законом који уређује рад), а свако кршење ове забране повлачи прекршајну одговорност и послодавца и одговорност лица код послодавца. За послодавца са својством правног лица прописана је новчана казна у распону од 10.000 до 100.000 динара, а за одговорно лице код послодавца и за послодавца предузетника новчана казна од 5.000 до 25.000 динара.
Припадност одређеном полу, као и одсуствовање са посла због трудноће или родитељства не сме бити сметња за распоређивање на одговарајуће послове, професионално усавршавање и напредовање на послу. Супротно поступање послодавца такође повлачи прекршајну одговорност, а распон новчаних казни истоветан је казнама за непоштовање начела равноправности полова приликом одлучивања о избору запослених.
3. Једнака зарада за исти рад или рад једнаке 
вредности по основу пола
Запослени, без обзира на пол, остварују право на једнаку зараду за исти рад или рад једнаке вредности код послодавца, у складу са законом којим се уређује рад.
Право на једнако плаћање за једнак рад везује се за рад код истог послодавца. Заштита овог права има за циљ да онемогући неједнако плаћање жена и мушкараца за истоврсни рад или једнако вредан рад код истог послодавца и на тај начин отклања могућност дискриминације по основу припадности одређеном полу, која је у пракси присутна.
4. Узнемиравање, сексуално узнемиравање и сексуално уцењивање
Узнемиравање, сексуално узнемиравање или сексуално уцењивање на раду или у вези са радом које чини запослени према другом запосленом сматра се повредом радне обавезе која представља основ за отказ уговора о раду, односно за изрицање мере престанка радног односа, као и основ за удаљење запосленог са рада. О околностима које указују на то да је изложен узнемиравању, сексуалном узнемиравању или сексуалном уцењивању запослени писменим путем обавештава послодавца и тражи ефикасну заштиту. 
Послодавац има обавезу да заштити запослено лице од узнемиравања, сексуалног узнемиравања и сексуалног уцењивања на радном месту које чини други запослени. У вези са овим питањем (забрана узнемиравања и сексуалног узнемиравања), које је нормативно уређено и Законом о раду, треба рећи то да, у смислу овог закона, оно подразумева заштиту од узнемиравања и, у том смислу, посебне мере које је послодавац дужан да предузме (удаљење запосленог са рада, престанак радног односа), а чији је циљ да се заштите запослени од нежељеног понашања на радном месту. Прописано је и право запосленог лица да писмено обавести послодавца о околностима које указују на то да је запослено лице изложено узнемиравању, сексуалном узнемиравању и сексуалном уцењивању и тражи ефикасну заштиту. Непредузимање мера заштите од стране послодавца повлачи прекршајну одговорност.
Право на стручно усавршавање и обуку у току рада остварују под једнаким условима запослени оба пола. Заправо, утврђена је обавеза послодавца да у сваком циклусу усавршавања или обуке води рачуна о томе да заступљеност оба пола одговара структури запослених код тог послодавца.
Закон посебно штити запослене који су пријавили послодавцу потребу за заштитом од дискриминације по основу пола, узнемиравања или сексуалног узнемиравања, односно сексуалног уцењивања тако што изричито прописује да покретање таквог поступка од стране запосленог не спада у разлоге који могу бити третирани као оправдан разлог за отказ уговора о раду или за проглашавање запосленог лица за вишак запослених. Смисао ове посебне гаранције је да се осигура посебна заштита и за лица која пријављују потребу за заштитом од дискриминације по основу припадности одређеном полу, или дискриминације због трудноће, материнства или родитељства, а нарочито потребу за заштитом од сексуалног узнемиравања или сексуалног уцењивања.
5. Престанак радног односа и радног ангажовања 
по основу пола
Покретање поступка од стране запосленог због дискриминације по основу пола, узнемиравања, сексуалног узнемиравања или сексуалног уцењивања не могу се сматрати оправданим разлогом за отказ уговора о раду, односно престанак радног и другог (уговорног) односа по основу рада, нити могу бити оправдан основ да се запослени прогласи вишком запослених у складу са прописима који уређују рад.
Обавеза синдикалних организација да најмање 30% представника мање заступљеног пола укључе у састав одбора за преговоре јесте посебна мера коју Закон предвиђа како би у процесу колективног преговарања било обезбеђено равномерно учешће представника оба пола. Наиме, процес преговора ради закључења колективних уговора укључује веома осетљива питања као што су питања услова и цене рада, па у том процесу треба обезбедити једнаке могућности запосленима оба пола да искажу своје потребе и да остваре своје легитимне интересе, без дискриминације и под једнаким условима.
VI. СОЦИЈАЛНО ОСИГУРАЊЕ
Социјално осигурање обезбеђује социјалну сигурност по основу рада. Та сигурност предупређује ризике старости, инвалидности, болести, смрти, незапослености и других социјалних опасности. У Републици Србији постоје три гране социјалног осигурања по основу рада и уплаћених доприноса. То су: 1) пензијско и инвалидско осигурање; 2) осигурање за случај незапослености и 3) здравствено осигурање.
1. Пензијско и инвалидско осигурање
Пензијско и инвалидско осигурање обухвата обавезно и добровољно пензијско и инвалидско осигурање.
Обавезно пензијско и инвалидско осигурање уређено је Законом о пензијском и инвалидском осигурању. Обавезним пензијским и инвалидским осигурањем обезбеђују се права за случај старости, инвалидности, смрти и телесног оштећења.
Права из обавезног пензијског и инвалидског осигурања јесу: 1) за случај старости – право на старосну пензију; 2) за случај инвалидности – право на инвалидску пензију; 3) за случај смрти – право на породичну пензију и право на накнаду погребних трошкова; 4) за случај телесног оштећења проузрокованог повредом на раду или професионалном болешћу – право на новчану накнаду за телесно оштећење. Права из пензијског и инвалидског осигурања стичу се и остварују зависно од дужине улагања и висине основице на коју је плаћен допринос за пензијско и инвалидско осигурање и уз примену начела солидарности. Та права су лична права и не могу се преносити на друга лица, па престају смрћу корисника. Средства за пензијско и инвалидско осигурање, односно права из пензијског и инвалидског осигурања обезбеђују се, односно остварују код Републичког фонда за пензијско и инвалидско осигурање.
Обавезно осигурана лица (осигураници) јесу: 1) запослени; 2) лица која самостално обављају делатност; 3) пољопривредници.
Старосна пензија. Према Закону о пензијском и инвалидском осигурању осигураник стиче право на старосну пензију: 1) кад наврши 65 (мушкарац), односно 60 (жена) година живота и најмање 15 година стажа осигурања; 2) кад наврши 40 (мушкарац), односно 35 (жена) година стажа осигурања и најмање 53 године живота; 3) кад наврши 45 година стажа осигурања. Свака од ове три ситуације је довољна да се право оствари. Када је реч о првој од наведених ситуација, актуелни закон предвидео је поступност у испуњавању услова у погледу година живота. Осигураник стиче право на старосну пензију:
1) 
кад наврши 65 година живота и најмање 15 година стажа осигурања;
2) 
кад наврши 45 година стажа осигурања. Изузетно од овог правила, осигураник жена стиче право на старосну пензију када има најмање 15 година стажа осигурања и године живота према посебно утврђеној табели у закону, која обухвата период 2015–2031. године. 
Инвалидска пензија. Инвалидност је предуслов за стицање права на инвалидску пензију. Инвалидност постоји кад код осигураника настане потпуни губитак радне способности због промена у здравственом стању проузрокованих повредом на раду, професионалном болешћу, повредом ван рада или болешћу, које се не могу отклонити лечењем или медицинском рехабилитацијом. Осигураник код кога настане потпуни губитак радне способности стиче право на инвалидску пензију: 1) ако је инвалидност проузрокована повредом на раду или професионалном болешћу; 2) ако је инвалидност проузрокована повредом ван рада или болешћу – под условом да је губитак радне способности настао пре навршења година живота прописаних за стицање права на старосну пензију и да има навршених пет година стажа осигурања (ако је инвалидност, проузрокована болешћу или повредом ван рада, настала пре навршене 30. године живота, осигураник стиче ово право и ако има мање од пет година стажа осигурања).
Породична пензија. Право на породичну пензију могу остварити чланови породице: 1) умрлог осигураника који је навршио најмање пет година стажа осигурања или је испунио услове за старосну, превремену старосну или инвалидску пензију; или 2) умрлог корисника старосне, превремене старосне или инвалидске пензије. Ако је смрт лица из члана 17. овог закона настала као последица повреде на раду или професионалне болести, чланови његове породице стичу право на породичну пензију без обзира на дужину пензијског стажа тог лица. Члановима породице умрлог осигураника сматрају се брачни друг, деца и родитељи. Ова лица остварују право на породичну пензију ако испуњавају услове који се односе на године живота, неспособност за рад или, кад је реч о деци, године потребне за завршетак школовања.
Новчана накнада за телесно оштећење. Ово право могу стећи само осигураници који су доживели повреду на раду или су оболели од неке професионалне болести. Осигураник код кога телесно оштећење проузроковано повредом на раду или професионалном болешћу износи најмање 30% стиче право на новчану накнаду.
Накнада погребних трошкова. У случају смрти корисника пензије, лицу које изврши сахрану припада накнада погребних трошкова.
Добровољно пензијско и инвалидско осигурање јесте осигурање којим се, на основу уговора, могу обезбедити права за случај старости, инвалидности, смрти и телесног оштећења, или већи обим тих права од обима утврђеног Законом о пензијском и инвалидском осигурању, као и друга права из овог осигурања.
2. Осигурање за случај незапослености
Осигурање за случај незапослености уређено је Законом о запошљавању и осигурању за случај незапослености.
Према Закону, незапослени је лице од 15 до 65 година живота, способно и одмах спремно да ради, које није засновало радни однос или на други начин остварило право на рад, а које се води на евиденцији незапослених и активно тражи запослење. Незапосленим, у смислу овог закона, не сматра се редован ученик, студент основних студија до 26 година живота, лице коме мирују права из радног односа у складу са законом и лице које је испунило услов за пензију у складу са прописима о пензијском и инвалидском осигурању.
Обавезно осигурање за случај незапослености је део система обавезног социјалног осигурања грађана, којим се обезбеђују права за случај незапослености на начелима обавезности, узајамности и солидарности. Обавезним осигурањем обезбеђују се права за случај незапослености, и то:
1. новчана накнада; 
2. 
здравствено осигурање и пензијско и инвалидско осигурање у складу са законом; 
3. друга права у складу са законом. 
Средства за остваривање права из обавезног осигурања обезбеђују се из доприноса за обавезно осигурање за случај незапослености и других средстава обезбеђених у складу са законом.
Право на новчану накнаду. Обавезно осигурано лице има право на новчану накнаду ако је било осигурано најмање 12 месеци непрекидно или с прекидима у последњих 18 месеци. Непрекидним осигурањем сматра се и прекид обавезног осигурања краћи од 30 дана.
Незапослени има право на новчану накнаду у случају престанка радног односа или престанка обавезног осигурања, по основу:
1) 
престанка радног односа отказом од стране послодавца, у складу са прописима о раду, и то: ако услед технолошких, економских или организационих промена престане потреба за обављањем одређеног посла или дође до смањења обима посла, у складу са законом, осим лица која су се, у складу са одлуком Владе о утврђивању програма решавања вишка запослених у процесу рационализације, реструктурирања и припреме за приватизацију, својевољно определила за новчану накнаду или посебну новчану накнаду – у већем износу од висине отпремнине утврђене Законом о раду, као и ако запослени не остварује резултате рада, односно нема потребна знања и способности за обављање послова на којима ради; 
2) 
престанка радног односа на одређено време, привремених и повремених послова, пробног рада; 
3) 
престанка функције изабраних, именованих и постављених лица, ако није остварено право на мировање радног односа или накнаду плате, у складу са законом; 
4) 
преноса оснивачких права власника, односно члана привредног друштва; 
5) 
отварања стечаја, покретања ликвидационог поступка и у другим случајевима престанка рада послодавца, у складу са законом; 
6) 
премештаја брачног друга, у складу са посебним прописима и 
7) 
престанка радног односа у иностранству, у складу са законом, односно међународним споразумом.
Незапослени коме је радни однос, односно осигурање престало његовом вољом или кривицом, односно ако је радни однос престао својевољним опредељивањем за отпремнину, новчану накнаду или посебну новчану накнаду по одлуци Владе о утврђивању програма решавања вишка запослених, у већем износу од висине отпремнине утврђене Законом о раду, може остварити право на новчану накнаду ако поново испуни услове којим стиче право на новчану накнаду у складу са овим законом. 
Новчана накнада припада незапосленом од првог дана од дана престанка обавезног осигурања, ако се пријави и поднесе захтев Националној служби у року од 30 дана од дана престанка радног односа или престанка осигурања, а ако поднесе захтев по истеку рока од 30 дана, новчана накнада припада од дана подношења захтева. Право на новчану накнаду нема незапослени који поднесе захтев по истеку времена за које би му право на новчану накнаду припадало, с тим што се у тај рок не рачуна време за које је незапослени по прописима о здравственом осигурању био привремено спречен за рад. 
Висина новчане накнаде утврђује се у износу од 50% од основице коју чини просечна зарада, односно плата или накнада зараде незапосленог у последњих 12 месеци који претходе месецу у којем је престао радни однос, односно осигурање. Та накнада у сваком случају не може бити виша од 160% нити нижа од 80% минималне зараде утврђене у складу са прописима о раду за месец у којем се врши исплата новчане накнаде. 
Право на новчану накнаду може трајати од три месеца до 12 месеци, у зависности од година стажа осигурања и година живота осигураника. Изузетно, новчана накнада припада незапосленом у трајању од 24 месеца aко незапосленом до испуњења првог услова за остваривање права на пензију, у складу са прописима о пензијском и инвалидском осигурању, недостаје до две године. Корисник новчане накнаде дужан је да се лично јавља Националној служби ради обавештавања о могућностима и условима запослења и посредовања у запошљавању сваких 30 дана, у складу са индивидуалним планом запошљавања. Исплата новчане накнаде се наставља за време: трајања додатног образовања и обуке, у складу са индивидуалним планом запошљавања; привремене спречености за рад утврђене према прописима о здравственом осигурању, али не дуже од 30 дана од дана настанка привремене спречености; као и за време породиљског одсуства, одсуства са рада ради неге детета и одсуства са рада због посебне неге детета, према прописима из области рада или другим прописима којима се регулише одсуство са рада.
Новчана накнада може да се исплати у једнократном износу ради самозапошљавања, на захтев незапосленог, у складу са општим актом Националне службе.
Исплата новчане накнаде обуставља се за време за које мирују права по основу незапослености и то за време трајања уговора о 
обављању привремених и повремених послова, одслужења или дослужења војног рока, трајања притвора, изречене мере безбедности, васпитне или заштитне мере, у трајању до шест месеци, као и за време боравка у иностранству у случају када је незапослени или његов супружник упућен на рад у иностранство у оквиру међународно-техничке или просветно-културне сарадње у дипломатска, конзуларна и друга представништва. По престанку разлога за обуставу права незапослени остварује право на исплату новчане накнаде за преостало време за које је признато право на новчану накнаду ако се пријави и поднесе захтев за остваривање права у року од 30 дана.
Право на новчану накнаду престаје ако лице које остварује право буде избрисано са евиденције, у складу са овим законом; ако престане да се води евиденција о незапосленом, у складу са законом; ако не обавести Националну службу у року од пет дана о промени која је услов или основ за стицање, остваривање или престанак права на новчану накнаду; ако се од стране надлежног органа утврди да ради код послодавца без уговора о раду или уговора о привременим и повременим пословима и ако поднесе захтев за престанак права.
Незапослени коме је престало право на новчану накнаду може да оствари ово право ако поново испуни услове за стицање права на новчану накнаду, с тим што му се у стаж осигурања не урачунава стаж за који је већ остварио новчану накнаду.
Незапосленом коме је престало право на новчану накнаду због заснивања радног односа или започињања осигурања по другом основу, пре истека времена за остваривање тог права, наставља се право на новчану накнаду за преостало време у утврђеном износу ако поново постане незапослен и ако је то за њега повољније.
Право на здравствено и пензијско и инвалидско осигурање. Ова права припадају само незапосленим лицима која су корисници новчане накнаде и трају колико и право на новчану накнаду. Доприноси за здравствено и пензијско и инвалидско осигурање садржани су у новчаној накнади и плаћају се на терет лица које прима новчану накнаду. Основица на коју се плаћају доприноси је износ новчане накнаде. Обрачун и уплату доприноса за осигурање врши Национална служба.
Чланови породице корисника новчане накнаде имају право само на здравствено осигурање, ако нису здравствено осигурани по другом основу.
3. Здравствено осигурање
Здравствено осигурање уређено је Законом о здравственом осигурању. Права из обавезног и добровољног здравственог осигурања не могу се преносити на друга лица нити се могу наслеђивати.
Обавезно здравствено осигурање јесте здравствено осигурање којим се запосленима и другим грађанима обухваћеним обавезним здравственим осигурањем обезбеђују право на здравствену заштиту и право на новчане накнаде за случајеве утврђене Законом о здравственом осигурању. Обавезно здравствено осигурање обезбеђује се и спроводи у Републичком заводу за здравствено осигурање. Средства за остваривање права из обавезног здравственог осигурања обезбеђују се уплатом доприноса за обавезно здравствено осигурање, као и из других извора, у складу са законом.
Обавезно здравствено осигурање обухвата: 1) осигурање за случај болести и повреде ван рада; 2) осигурање за случај повреде на раду или професионалне болести.
Осигураним лицима, у смислу Закона о здравственом осигурању, сматрају се осигураници и чланови њихових породица, којима се обезбеђују права из обавезног здравственог осигурања. Осигураници су запослени и друга физичка лица која су обавезно осигурана у складу са Законом о здравственом осигурању.
Права из обавезног здравственог осигурања јесу: 1) право на здравствену заштиту; 2) право на накнаду зараде за време привремене спречености за рад осигураника; 3) право на накнаду трошкова превоза у вези са коришћењем здравствене заштите.
Добровољно здравствено осигурање јесте осигурање од настанка ризика плаћања учешћа у трошковима здравствене заштите, осигурање грађана који нису обавезно осигурани, односно који се нису укључили у обавезно здравствено осигурање, као и осигурање на већи обим и стандард и друге врсте права из здравственог осигурања. Добровољно здравствено осигурање спроводи Републички завод за здравствено осигурање, као и друга правна лица, у складу са законом.
Извори
1. Закон о државним службеницима („Службени гласник РС“, бр. 79/05, 81/05 – исправка, 83/05 – исправка, 64/07, 67/07 – исправка, 116/08, 104/09, 99/14, 94/17 и 95/18)
2. Закон о платама државних службеника и намештеника („Службени гласник РС“, бр. 62/06, 63/06 – исправка, 115/06 – исправка, 101/07, 99/10, 108/13, 99/14 и 95/18)
3. Закон о запосленима у аутономним покрајинама и јединицама локалне самоуправе („Службени гласник РС“, бр. 21/16, 113/17, 113/17 – др. закон и 95/18)
4. Закон о радним односима у државним органима („Службени гласник РС“, бр. 48/91, 66/91, 44/98 – др. закон, 49/99 – др. закон, 34/01– др. закон , 39/02, 49/05 – одлука УС, 79/05 – др. закон, 23/13 – одлука УС)
5. Закон о платама у државним органима и јавним службама („Службени гласник РС“, бр. 34/01, 62/06 – др. закон, 116/08 – др. закон, 92/11, 99/11 – др. закон, 10/13, 55/13, 99/14, 21/16 – др. закон и 113/17 – др. закон)
6. Закон о раду („Службени гласник РС“, бр. 24/05, 61/05,54/09, 32/13, 75/14, 13/17 – одлука УС, 113/17 и 95/18 – аутентично тумачење)
7. Закон о условима за заснивање радног односа са страним држављанима („Службени лист СФРЈ“, бр. 11/7 и 64/89, „Службени лист СРЈ“, бр. 42/92, 24/94 и 28/96 и „Службени гласник РС“, број 101/05)
8. Закон о безбедности и здрављу на раду („Службени гласник РС“, бр. 101/05, 91/15 и 113/17 – др. закон)
9. Закон о мирном решавању радних спорова („Службени гласник РС“, бр. 125/04, 104/09 и 50/18)  
10. Закон о штрајку („Службени лист СРЈ“, бр. 29/96 и „Службени гласник РС“, бр. 101/05 и 103/12 – одлука УС)
11. Закон о пензијском и инвалидском осигурању („Службени гласник РС“, бр. 34/03, 64/04 – одлука УС, 84/04 – др. закон, 85/05, 101/05 – др. закон, 63/06 – одлука УС, 5/09, 107/09, 30/10 – др. закон, 101/10, 93/12, 62/13, 108/13, 75/14, 142/14, 73/18 и 46/19 – УС) 
12. Закон о запошљавању и осигурању за случај незапослености („Службени гласник РС“, бр. 36/09, 30/10 – др. закон, 88/10, 38/15 и 113/17 – др. закон) 
13. Закон о здравственом осигурању („Службени гласник РС“, број 25/19) 
14. Закон о равноправности полова („Службени гласник РС“, број 104/09)
15. Правилник о критеријумима и мерилима за вредновање програма стручног усавршавања („Службени гласник РС“, број 101/18)
16. Упутство о методологији за утврђивање потреба за стручним усавршавањем у јавној управи („Службени гласник РС“, број 32/19)
ОСНОВИ СИСТЕМА 
ЕВРОПСКЕ УНИЈЕ

1. Основи система Европске уније
Велики број европских држава (њих 28) успоставиле су заједницу држава и народа под називом Европска унија. Ова унија се заснива на међународним уговорима које су међусобно закључиле државе чланице, на Уговору о Европској унији и Уговору о функционисању Европске уније, који имају исту правну снагу.
У основи процеса европских интеграција и успостављања ЕУ у данашњем облику леже економске интеграције кроз успостављање унутрашњег тржишта и обезбеђивање трајног развоја који је заснован на уравнотеженом економском расту, стабилним ценама и висококонкурентној тржишној привреди, која доприноси пуној запослености и друштвеном развоју. Да би се наведени циљеви постигли у оквиру ЕУ је успостављена економска, царинска и монетарна унија. Други мотив успостављања економске заједнице, историјски гледано, било је избегавањe даљих сукоба између европских нација након Другог светског рата, засновано на уверењу да ће државе Европе развојем трговине и економске међузависности избегавати међусобне конфликте. Резултат ових иницијалних уверења била је Европска економска заједница, створена 1958. године, између шест држава: Белгије, Немачке, Француске, Италије, Луксембурга и Холандије. До данас, још 22 државе су се придружиле великом јединственом тржишту (које се назива и „унутрашње тржиште“). Оно што је започело као економска интеграција временом је прерасло у јединствену форму удруживања држава које су у целини или делимично пренеле на ЕУ низ области јавних политика, од заштите животне средине до спољних односа, безбедности и миграција. Ову еволуцију означила је и промена имена 1993. године, из Европске заједнице у Европску унију. 
Европска унија је утемељена на вредностима поштовања људског достојанства, слободе, демократије, једнакости, владавине права и поштовања људских права, укључујући ту и права припадника мањина. Она својим грађанима обезбеђује подручје слободе, безбедности и правде. У својим односима са државама које нису чланице ЕУ, поред осталог, ЕУ се залаже за поштовање међународног права у складу са принципима Повеље Уједињених нација и слободне трговине. Европску унију треба разликовати од Савета Европе (енгл. Council of Europe – CоЕ), који је међународна регионална организација европских држава, са седиштем у Стразбуру (Француска), основана с циљем остварења и заштите основних демократских права и слобода на европском континенту (Савет Европе данас има 47 држава чланица, међу којима су све европске државе осим Белорусије). Такође, због одређених сличности у називу треба разликовати и институције/органе Савета Европе (Парламентарна скупштина, Комитет министара, Европски суд за људска права и др.) од институција/органа ЕУ.
2. Специфичности ЕУ као међународне организације
Према уговору о ЕУ државе чланице су на ЕУ пренеле одређене надлежности ради остваривања заједничких циљева. Европска унија има својство правног лица, што значи да може закључивати споразуме са једном или више трећих држава или међународних организација. Такође, ЕУ у свакој држави чланици има најширу правну способност која се признаје правним лицима у складу са националним правним прописима.
Слично Савету Европе и Европска унија је регионална организација европских држава, што значи да је то међународна организација. Међутим, то је ипак посебна творевина која, поред уобичајених конститутивних елемената који чине међународну организацију, садржи и друге – додатне елементе који је битно разликују од других међународних организација.
Наиме, Европска унија садржи и неке елементе државне организације, будући да има широк круг законодавних, извршних и судских овлашћења и да њена надлежност обухвата најзначајније области друштвено-привредног живота земаља чланица. С друге стране, она нема класична принудна средства која би применила у случају непоштовања њених одлука већ државе чланице добровољно пристају на поштовање таквих одлука, односно примењују сопствена средства принуде у ту сврху. Тако, правна акта ЕУ постају саставни део правног система држава чланица.
Према одговарајућем пропису ЕУ (Уредба Савета/министара), службени језици Европске уније су језици држава чланица, као равноправни. Наиме, сваки правни акт ЕУ преводи се на све службене језике. С друге стране, тзв. радни језици испод министарског нивоа јесу енглески, француски и немачки језик.
Надлежности ЕУ су одређене тако што су прецизно набројане (одређене су тзв. принципом позитивне енумерације). То значи да ЕУ делује само у оквиру оних надлежности које су јој уговорима повериле државе чланице. Надлежности које уговорима нису поверене ЕУ, задржавају државе чланице. Одређивање надлежности ЕУ врши се и у складу са принципима супсидијарности и сразмерности.
На основу принципа супсидијарности, у областима које не спадају у њену искључиву надлежност, ЕУ интервенише само уколико државе чланице не могу на одговарајући начин да остваре намераване циљеве сопственим акцијама, али који могу бити, због обимности или дејства предложених акција, боље остварени на нивоу ЕУ. Међутим, на основу и у складу са принципом сразмерности, садржина и облик предузете акције ЕУ не смеју да прекораче ону меру која је неопходна за остваривања циљева Уговора.
Према Уговору о ЕУ, државе чланице предузимају све мере које су неопходне да би се обезбедило испуњење обавеза које произлазе из уговора или из аката институција/органа ЕУ. У вези са тим, државе чланице предузимају све неопходне мере да олакшају остваривање задатака ЕУ и, са истим циљем, уздржавају се од свих мера које могу угрозити остваривање циљева ЕУ.
Повеља о основним правима Европске уније, према Уговору о ЕУ, има исту правну снагу као и уговори, што значи да ЕУ поштује права, слободе и принципе утврђене наведеном повељом. Такође, ЕУ је приступила Европској конвенцији за заштиту људских права и основних слобода, што значи да основна права зајамчена наведеном конвенцијом чине основне принципе права ЕУ. Европска конвенција за заштиту људских права и основних слобода инструмент Савета Европе, односно међународни правни документ који чини кључни део система заштите људских права у оквиру Савета Европе. Конвенцију су потписале и ратификовале све државе које су чланице Савета Европе, а њен значај је у томе што она предвиђа листу права које су државе дужне да обезбеде и поштују и успоставља Европски суд за људска права чија је улога да штити права гарантована Конвенцијом. Другим речима, физичка и правна лица (компаније, организације) чија су права, гарантована Конвенцијом, повређена од стране државе потписнице Конвенције, имају ефективно средство заштите својих права –подношење представке Суду, који, између осталог, може да нареди правично задовољење подносиоцу представке чија су права 
повређена.
Специфичност ЕУ представља и право грађанства ЕУ – њен држављанин је свако лице које има држављанство неке од држава чланица. Држављанство ЕУ се дакле додаје националном држављанству а не замењује га. ЕУ уважава принцип равноправности својих грађана пред њеним институцијама, органима и телима. Статус грађанина ЕУ обезбеђује тим лицима да се слободно крећу и бораве на територији држава чланица, као и друга права у вези са тим. На нивоу ЕУ њени грађани су непосредно представљени у Европском парламенту, као једној од институција/органа ЕУ.
Успостављени ниво економске интеграције је значајна карактеристика ЕУ као међународне творевине. Функционисање унутрашњег 
тржишта подразумева подручје без унутрашњих граница у коме је обезбеђен слободан проток роба, лица, услуга и капитала. Она се заснива на царинској унији која се односи на сву робну размену и обухвата забрану царина и свих других дажбина које могу произвести исти ефекат на увоз и извоз између држава чланица, као и увођење заједничке царинске тарифе у њиховим односима са трећим државама. За земље чланице ЕУ уведена је јединствена монета – евро као завршна фаза у успостављању економске и монетарне уније, која подразумева, пре свега, обезбеђивање слободног протока капитала и координацију економских и монетарних политика држава чланица ЕУ. Тако је за државе чланице ЕУ које испуњавају неопходне услове економске и монетарне стабилности за усвајање јединствене валуте (тзв. критеријуми економског и монетарног приближавања – конвергенције) и које су прихватиле евро као средство плаћања, евро једино законско средство плаћања од 1. јануара 2002. године. Треба истаћи да има земаља чланица које испуњавају неопходне услове за усвајање евра, али га нису прихватиле као своју монету (нпр. Велика Британија, Шведска, Данска). Наравно, има и држава чланица које не испуњавају неопходне услове за усвајање евра (нпр. Мађарска, Румунија, Бугарска, Хрватска). Наведени пример показује на још једну специфичност ЕУ, а то је да постоје одредбе Уговора о функционисању ЕУ које се не примењују на „државе чланице које су предмет изузећа“, односно у конкретном примеру којима евро није једино законско средство плаћања.
3. Државе чланице ЕУ и државе кандидати 
за пријем у чланство
Европска унија данас обухвата 28 европских држава, које од 1. јануара 2017. године имају око 511 милиона становника. Чланице ЕУ су: Француска Република, Савезна Република Немачка, Италијанска Република, Краљевина Холандија, Краљевина Белгија, Велико Војводство Луксембург („Европа шесторице“ – 1952. године), Уједињено Краљевство Велике Британијe и Севернe Ирскe, Ирска, Краљевина Данска („Европа деветорице“ – 1973. године), Грчка Република („Европа десеторице“ – 1981. године), Краљевина Шпанија, Португалска Република („Европа дванаесторице“ – 1986. године), Краљевина Шведска, Република Финска, Република Аустрија („Европа петнаесторице“ – 1995. године), Република Пољска, Чешка Република, Словачка Република, Естонија, Република Летонија (Латвија), Република Литванија, Република Словенија, Република Мађарска, Република Кипар, Република Малта („Европа двадесетпеторице“ – 2004. године), Република Бугарска и Румунија („Европа двадесетседморице“ – 2007. године) и Хрватска (од 2013. године).
Државе које имају статус кандидата за пријем у ЕУ су: Република Турска, Република Македонија, Црна Гора и Република Србија. Србија је добила статус кандидата закључком Европског савета донетим на седници одржаној 1–2. марта 2012. године. Статус кандидата за чланство у ЕУ има и Албанија – од 2014. године. Треба истаћи да су се грађани Швајцарске Конфедерације и Краљевине Норвешке, држава које су имале статус кандидата за чланство у ЕУ, на расписаним референдумима (у Швајцарској 1992. године, у Норвешкој 1994. године) већином гласова изјаснили против приступања ЕУ. Босна и Херцеговина је потенцијални кандидат, 2015. године је потписала Споразум о стабилизацији и придруживању са ЕУ, а у фебруару 2016. године је поднела захтев за приступање ЕУ, који се и даље разматра. Постоје и државе чланице ЕУ које су у процесу иступања из чланства – Уједињено Краљевство. Такође, постоје и државе које су повукле кандидатуру за чланству у ЕУ (то је учинио Исланд – 2014. године). 
4. Ваневропске земље и територије које су придружене ЕУ
Укупно 25 прекоморских земаља и територија (енгл. Overseas Countries and Territories [OCTs]), које се простиру од Северног пола до тропа, придружено је Европској унији. Све те земље и територије су острва, од којих три немају сталне становнике. Иако су мали површином и бројем становника, због њихове уставне повезаности са Данском, Француском, Холандијом и Великом Британијом, играју значајну улогу као истурене тачке ЕУ у тим подручјима, али не чине део територије ЕУ нити јединственог тржишта. Ове земље и територије су повезане са ЕУ у циљу унапређења њиховог економског и друштвеног развоја и успостављања блиских веза са ЕУ у целини.
У те државе и територије спадају: Гренланд, Нова Каледонија и Зависне територије, Француска Полинезија, Јужне и антарктичке француске територије, Валис и Футунска острва, Мајоте, Сен Пјер и Микелон, Аруба, Холандски Антили, Бонаре, Куарачо, Саба, Сен Еустасијус, Сен Мартин, Ангија, Кајманска острва, Фокландска острва, Јужна Џорџија и Јужна Сендвичка Острва, Монсерат, Питкерн, Света Јелена и Зависне територије, Британска антарктичка територија, Британске територије у Индијском океану, острва Туркс и Каикос, Британска Девичанска Острва и Бермуда.
У погледу третмана наведених придружених држава и територија у трговинском промету са државама чланицама, примењује се правило да је извоз њихових производа у државе чланице слободан. С друге стране, свака од придружених држава и територија примењује на свој трговински промет са државама чланицама ЕУ, као и са другим 
придруженим државама и територијама, онакав режим који примењује на државу чланицу са којом има посебне односе.
5. Историјат развоја европских интеграционих процеса 
– настанак европских заједница
Европске заједнице, које су својевремено као организације међународног карактера основале неке од западноевропских земаља, представљају почетак пута ка данашњој својеврсној политичкој и економској интеграцији – ЕУ. Настале су у периоду непосредно после Другог светског рата, првенствено с циљем да се обезбеди бржи економски опоравак у ратом исцрпљеној западној Европи и предупреди могућност избијања поновног ратног сукоба.
Након завршетка Другог светског рата дошло је до иницијалног приближавања групе земаља Европе, почевши од 1950. године, оснивањем Европске заједнице за угаљ и челик, па до 1957. године и Римског уговора којим је створена Европска економска заједница („Заједничко тржиште“).
До првог проширења долази 1973. године, уласком Данске, Ирске и Уједињеног Краљевства. Затим долази до даљег развоја заједничких институција – грађани држава чланица добијају прилику да од 1979. године директно гласају за своје представнике у Европском парламенту. Питање заштите животне средине постаје све значајније. Током осамдесетих година прошлог века чланице постају прво Грчка, 1981. године, а пет година касније и Шпанија и Португал. Развија се и јединствено тржиште. Долази до крупних промена у тадашњој Источној Европи и уједињења две Немачке, што отвара перспективу чланства новим државама. Године 1993. јединствено тржиште се даље развија додавањем „четири слободе“: кретања робе, услуга, људи и капитала. Године 1995. улазе у ЕУ Аустрија, Финска и Шведска, а у малом месту у Луксембургу потписује се Шенгенски споразум, који ће довести до укидања граничних контрола. Долази до веће мобилности младих људи, који све чешће студирају у другим државама чланицама. Све више држава прихвата евро као своју валуту. Рушење „гвоздене завесе“ доживљава свој епилог у великом проширењу 2004. године, када је приступило 10 нових чланица из Источне Европе, а затим 2007. године приступају и Бугарска и Румунија. Након терористичких напада на Њујорк и Вашингтон у Америци 11. септембра 2001. године постепено јача безбедносна сарадња држава чланица ЕУ. Државе чланице потписују нови „Реформски“ Уговор из Лисабона, који је и данас основ за функционисање ЕУ. Европска унија добија 2012. године Нобелову награду за мир. Хрватска улази у чланство 2013. године као 28 чланица. ЕУ се последњих година суочава са имигрантском кризом, која је последица превирања на Блиском истоку.
6. Оснивачки акти ЕУ. Реформски уговор 
(Лисабонски уговор)
6.1. Уговор о оснивању Европске заједнице 
за угаљ и челик
Давне 1950. године, 9. маја, представљен је план (познат као „Шуманова декларација“, по иницијатору, тадашњем француском министру иностраних послова Роберту Шуману, који се сматра једним од „очева оснивача“ ЕУ) за оснивање Европске заједнице за угаљ и челик.
Шест европских држава – Француска, Немачка, Италија, Холандија, Белгија и Луксембург – закључиле су 1951. године у Паризу Уговор о оснивању Европске заједнице за угаљ и челик („Париски уговор“), који је ступио на снагу 1952. године, са роком важења од 50 година. Овим уговором државе оснивачи су се споразумеле да као равноправни партнери воде заједничку и усклађену политику у важној области производње и трговине угљем и челиком. С тим циљем, као институције/органе међународне организације коју су основали образовали су Високу службу, Савет (министара), Заједничку скупштину и Суд. Према овом уговору, одлуке Високе службе биле су обавезујуће за све државе чланице заједнице, што су и прве карактеристике наднационалног у надлежности једне европске организације.
6.2. Уговори о оснивању Европске економске заједнице 
и Европске заједнице за атомску енергију
Следећи корак ка даљој европској интеграцији било је закључивање Уговора о оснивању Европске економске заједнице и Уговора о оснивању Европске заједнице за атомску енергију (Eurоatom) 1957. године у Риму, („Римски уговори“). Ове уговоре је такође закључило шест држава чланица претходно основане заједнице, а ступили су на снагу 1958. године. Првенствени циљ закључивања Уговора о оснивању Европске економске заједнице било је формирање и уређење заједничког тржишта, заједничке царине, заједничке трговинске политике и заједничке пољопривредне политике. Европска економска заједница (даље: ЕЕЗ) заснивала се на четири слободе: протока робе, услуга, капитала и људи. Институције нове заједнице су конципиране слично претходно основаним заједницама, с тим што је, уместо Високе службе, основана Комисија у чијем је делокругу било предлагање и реализација заједничке политике. Првенствена сврха закључивања Уговора о оснивању Европске заједнице за атомску енергију било је утврђивање циљева развоја истраживања нуклеарне енергије и њене употребе у цивилне сврхе од стране земаља чланица заједнице, а такође су и овим уговором утврђене одговарајуће институције заједнице.
6.3. Уговор о спајању и јединствен европски акт
Уговором о спајању, који је ратификован 1965. године, а ступио је на снагу 1967. године, образоване су заједничке институције: једна Комисија и један Савет (министара) за све три европске заједнице – за Европску заједницу за угаљ и челик, ЕЕЗ и Европску заједницу за атомску енергију. Почетком 1986. године државе чланице заједница су потписале Јединствен европски акт, који је ступио на снагу средином исте године. Овим актом иницирана је европска монетарна и политичка унија и развој слободног унутрашњег тржишта, регулисана спољнополитичка сарадња држава чланица, проширена искључива надлежност ЕЕЗ на области као што су заштита животне средине, истраживачка, технолошка и регионална политика и извршене значајне институционалне промене (већи утицај у одлучивању Европског парламента и увођење квалификоване већине као преовлађујуће у начину одлучивања Савета министара).
6.4. Уговор о оснивању Европске уније
Почетком 1992. године потписан је Уговор о оснивању Европске уније („Уговор о Европској унији“ или „Уговор из Мастрихта“, по граду у Холандији у коме је закључен), који је ступио на снагу крајем 1993. године. Овај уговор садржи заједничке одредбе којима се мења Уговор о оснивању ЕЕЗ (с тим што је Уговор о оснивању ЕЕЗ, у складу са промењеним циљевима, преименован у Уговор о оснивању Европске заједнице), одредбе којима се мења Уговор о оснивању Европске заједнице за угаљ и челик, одредбе којима се мења Уговор о оснивању Европске заједнице за атомску енергију, одредбе о заједничкој спољној и безбедносној политици, одредбе о полицијској и правосудној сарадњи у кривичним стварима, одредбе о ближој сарадњи и завршне одредбе. Уговором о ЕУ успоставља се јединствено – унутрашње тржиште, економска и монетарна унија и, у вези с тим, утврђује искључива надлежност ЕУ у низу значајних области – конкуренција, трговина, пољопривреда, рибарство и др., као и спровођење, уз сагласност држава чланица, одређених заједничких политика и посебних облика сарадње између држава чланица.
6.5. Уговор из Амстердама
Уговором из Амстердама, који је потписан 1997. године, а ступио на снагу 1999. године, измењени су и допуњени уговори о трима европским заједницама и Уговор о ЕУ. Најзначајније новине које садржи овај уговор односе се на проширивање области у којима Европски парламент има право саодлучивања, проширивање задатака у областима безбедности и одбрамбене политике и утврђивање могућности постепених интеграција у областима које одговарају оснивачким циљевима заједница и ЕУ.
6.6. Уговор из Нице
Уговором из Нице, који је потписан 2001. године, а ступио на снагу 2003. године, такође су измењени и допуњени уговори о трима европским заједницама и Уговор о ЕУ. Најзначајније новине које садржи овај уговор односе се на смањење броја посланика у Европском парламенту, као и на то да свака држава чланица може предложити само по једног члана Комисије, једне од институције ЕУ. У вези са саставом Комисије предвиђено је да када број држава чланица буде 27, за убудуће биће уведен принцип ротације, што је омогућило да се смањи број чланова Комисије и повећа ефикасност њеног рада. Такође, предвиђено је да се значајно прошире области у којима се одлуке у Савету (министара), као једне од институција ЕУ, доносе квалификованом већином. Исто тако, гласови у Савету су систематизовани по јачини (у зависности од броја становника државе чланице).
6.7. (Предлог) Уговора о Уставу за Европу
Решења из Уговора из Нице нису била таква да су могла на један ефикасан начин да побољшају способност деловања и одлучивања у ЕУ и подстакну даље европске интеграције, поготову у светлу будућих очекиваних проширивања. Због тога су одмах у вези са тим предузете активности за превазилажење проблема. После дугих и врло напорних преговора представника држава чланица, у јуну 2004. године, усаглашен је и потписан текст Уговора о Уставу за Европу. Пошто је тај акт морао да буде ратификован у државама чланицама, покренути су и одговарајући поступци. Међутим, даљи процес изјашњавања о највишем правном акту ЕУ био је блокиран 2005. године, пошто су се грађани Француске и Холандије на референдумима већином гласова изјаснили против усвајања тог „уставног уговора“. Уговор о Уставу за Европу је, иначе, предвиђао и формално прерастање ЕУ, поред економске, у политичку унију, као и да ЕУ и de jure добије међународно правни субјективитет, односно статус правног лица у међународном промету. Тим актом утврђени су застава и химна ЕУ и прецизирано да његов саставни део чине права, слободе и принципи утврђени у Повељи о основним правима ЕУ, као и да основна права која су зајемчена Европском конвенцијом о људским правима чине основне принципе права ЕУ. Уговором о Уставу за Европу установљена је функција председника Европског савета, као једне од институција/органа ЕУ, уместо ротирајућег председавајућег, и прецизиран делокруг сопственог министра спољних послова, ако се има у виду самосталност у деловању која је дата високом представнику за спољну и безбедносну политику. 
6.8. Уговор из Лисабона
Криза која је у ЕУ настала после одбацивања Уговора о Уставу за Европу на референдумима у Француској и Холандији превазиђена је новим решењима у Уговору из Лисабона („Реформски уговор“), односно одговарајућим изменама Уговора о ЕУ и Уговора о оснивању ЕЗ у форми амандмана на постојеће уговоре које су потписали шефови држава или влада држава чланица ЕУ у Лисабону (Португал), 13. децембра 2007. године.
Нова решења, утврђена Лисабонским споразумом, обезбедила су већу ефикасност и боље функционисање ЕУ и отклониле институционалне препреке за проширење ЕУ. Тај споразум, у ствари, садржи основна решења преузета из Уговора о Уставу за Европу. Овакав приступ је прихваћен да би се избегла обавеза изјашњавања и о том новом споразуму на референдумима у државама чланицама. Лисабонски споразум је ступио на снагу 1. децембра 2009. године.
У вези са применом Лисабонског споразума Велика Британија је искористила право да буде изузета од учешћа у ближој сарадњи у области правосуђа и унутрашњих послова, као и од стриктне примене Повеље о основним правима Европске уније (која постаје обавезујућа за све чланице ЕУ). Пољска је такође добила право да буде изузета од стриктне примене Повеље о основним правима ЕУ. Гаранцију осталих земаља чланица ЕУ да ће такође добити право да буде изузета од стриктне примене Повеље о основним правима ЕУ добила је и Чешка. Када су у питању уступци Ирској у односу на примену Лисабонског споразума, прихваћен је захтев да свака земља чланица и убудуће има по једног члана у Европској комисији, односно да Ирска у Комисији увек има свог члана, као и да се повећа број посланика у Европском парламенту. Ирској су дате и гаранције да самостално одлучује о својој војној неутралности, фискалној политици, правима запослених, питањима у вези са образовањем и бригом о породици и са забраном абортуса.
Лисабонски споразум није заменио до тада важеће оснивачке уговоре – Уговор о ЕУ и Уговор о оснивању ЕЗ. Уз усвојене измене и даље важе Уговор о ЕУ и Уговор о оснивању ЕЗ, с тим што је овај последњи (Уговор о оснивању ЕЗ) преименован у Уговор о функционисању ЕУ. Раније закључени Уговор о оснивању Европске заједнице за атомску енергију остао је на снази. С обзиром на наведене промене у вези са оснивачким уговорима, и назив Европска заједница, односно термин Заједнице, који је дуго био у употреби, више се не користи, већ само назив Европска унија. Лисабонски споразум не утврђује симболе који карактеришу суверене државе, као што су застава и химна ЕУ. У том смислу, нема ни уједначавања назива законодавних аката ЕУ у заједнички назив „закони“. 
Најзначајнија новина у Лисабонском споразуму односи се на начин одлучивања у ЕУ. Наиме, одлуке се у Савету (министара), као једној од институција ЕУ, по правилу, доносе већином (простом и квалификованом), а тај начин одлучивања је проширен још и на педесетак нових области, укључујући ту и полицијску и правосудну сарадњу, као и образовање и економску политику. Једногласност (консензус) и даље се примењује у одлучивању о питањима спољне политике, безбедности, социјалне политике и опорезивања.
Друга значајна новина, која је у ствари решење преузето из текста Уговора о Уставу за Европу, јесте увођење функције председника Европског савета, са двоипогодишњим мандатом, кога бирају шефови држава или влада држава чланица ЕУ (који чине састав Европског савета, као институције ЕУ), уместо досадашњег ротирајућег система председништва на период од шест месеци. 
Међутим, систем ротирајућег председништва остаје код различитих састава Савета министара (у зависности од проблематике која се разматра), осим када је у питању Савет за опште послове (који сачињавају министри спољних послова држава чланица), којим председава високи представник ЕУ за спољне послове и безбедносну политику ЕУ. Високи представник ЕУ за спољне послове и безбедносну политику је сада уједно и потпредседник, односно у овој функцији су спојене функција која је и до сада постојала под тим називом и досадашња функција комесара за спољне послове у Комисији. Високог представника ЕУ за спољне послове и безбедносну политику именује Европски савет.
Према Лисабонском споразуму, национални парламенти добијају право да надгледају рад Европског парламента. Конкретно, пошто Комисија, која ће, по правилу, и даље имати законодавну иницијативу, предложи неки нови пропис, парламенти држава чланица имају могућност да испитају да ли се доношењем тог прописа крши принцип супсидијарности. 
Лисабонским споразумом Европски парламент, као законодавни орган, добио је још значајнију улогу пре свега тиме што је процедура саодлучивања Европског парламента и Савета (министара) проширена на још педесет нових области. С друге стране, ради повећања ефикасности рада, Лисабонским споразумом утврђен је број представника грађана (посланика) у Европском парламенту на 751, а садашњи сазив је изабран на изборима одржаним 2014. године.
Комисија има 28 чланова у складу са бројем држава чланица. Актуелни сазив има мандат до краја октобра 2019. године. 
Према Лисабонском споразуму ЕУ постаје правно лице, а то значи да, поред осталог, може да закључује уговоре и да буде члан међународних организација, чиме је знатно ојачан њен утицај на међународном плану.
У систему ЕУ први пут се уређује поступак иступања државе чланице из ЕУ (тзв. излазна клаузула). Тако се као пандан уговору о 
приступању, који је правни инструмент за улазак једне државе у ЕУ, у случају иступања државе чланице из ЕУ прописује посебна врста уговора – уговор о иступању. У том смислу, утврђују се права и обавезе државе чланице која жели да иступи из чланства док се наведени уговор не закључи и ступи на снагу.
На референдуму одржаном у Уједињеном Краљевству јуна 2016. године, већина (51,9%) гласача је гласала за излазак из ЕУ. У складу са тим, Влада Уједињеног Краљевства је покренула процедуру изласка из ЕУ предвиђену чланом 50. Уговора о Европској унији, која би требало да се оконча до краја марта 2019. године. 
7. Оснивачки уговори који су на снази
Сада су на снази:
– Уговор о ЕУ;
– 
Уговор о функционисању ЕУ (раније Уговор о оснивању ЕЗ, односно пре тога Уговор о оснивању ЕЕЗ) и
– Уговор о оснивању Европске заједнице за атомску енергију.
За разлику од осталих оснивачких уговора којима су основане европске заједнице, Уговор о оснивању Европске заједнице за угаљ и челик је био закључен на период од 50 година, па је престао да важи крајем јула 2002. године. У вези с тим, државе чланице су својевремено закључиле посебан протокол, који се сматра анексом ранијег Уговора о оснивању ЕЗ, а према којем су сва имовина и обавезе затечени на дан престанка Европске заједнице за угаљ и челик пренети на ЕЗ.
Иако су правно обавезујући основни текстови оснивачких уговора и појединачни текстови њихових каснијих измена, ради лакшег коришћења у званичном службеном гласилу ЕУ („Службеном листу Европске уније“), објављују се, поред основних текстова и измена оснивачких уговора, и тзв. Пречишћени или „консолидовани“ (потпуни) текстови свих важећих оснивачких уговора. Саставни део оснивачких уговора чине и бројни анекси, протоколи и декларације, који се такође објављују у „Службеном листу Европске уније“.
У оснивачке уговоре који су на снази спадају и сви закључени појединачни уговори са државама чланицама о приступању у чланство.
8. Поступак у вези са изменама уговора 
на којима се заснива ЕУ
Предлоге за измене уговора на којима се заснива ЕУ, према Уговору о ЕУ, могу да поднесу Савету (министара) владе сваке од држава чланица, Европски парламент и Комисија. Предлози се достављају Европском савету, који, после консултовања Европског парламента и Комисије, може донети одлуку да се приступи разматрању предложених 
измена. У том смислу, председник Европског савета сазива конференцију представника влада држава чланица, која треба да припреми препоруку у вези са предложеним изменама за посебну скупштину састављену од представника националних парламената, шефова држава или влада држава чланица, Европског парламента и Комисије. Предлог измена усваја се једногласно. Међутим, када нису у питању значајне измене уговора, по добијању сагласности од Европског парламента Европски савет може да сазове само конференцију представника влада чланица са мандатом да постигне договор о изменама. Наведени случајеви се подводе под уобичајени поступак ревизије.
Уговор о ЕУ предвиђа и поједностављени поступак ревизије. То је случај када владе држава чланица, Европски парламент и Комисија доставе Европском савету предлог за ревизију свих одредби или дела одредби из Уговора о функционисању ЕУ који се односи на унутрашње политике и акције ЕУ (Део III у Уговору о функционисању ЕУ). После консултовања Европског парламента и Комисије (и Европске централне банке, уколико су у питању промене у монетарној области), Европски савет једногласно одлучује о предложеним изменама.
Измене уговора ступају на снагу тек пошто их све државе чланице ратификују у складу са поступцима прописаним њиховим уставним актима.
9. Органи ЕУ
Све институције, односно органи ЕУ делују у оквиру надлежности које су им поверене важећим уговорима. Институције ЕУ, према уговору о ЕУ, јесу: Европски парламент, Европски савет, Савет, Европска комисија (Комисија), Суд правде ЕУ, Европска централна банка и Ревизорски суд (Финансијски суд).
Надлежност и састав Европског парламента, Европског савета, Савета, Европске комисије и Суда правде ЕУ утврђују се одредбама о институцијама у Уговору о ЕУ, док су одредбе које уређују надлежност, састав и друга питања која се односе на Европску централну банку и Ревизорски суд садржане у Уговору о функционисању ЕУ. Међутим, и остала значајна питања која се односе на рад и функционисање Европског парламента, Европског савета, Савета, Комисије и Суда правде ЕУ уређена су у тзв. институционалним одредбама Уговора о функционисању ЕУ.
10. Делокруг Европског савета
Општи политички приоритети ЕУ одређују Европски савет, који окупља највише националне представнике држава чланица и представља највиши ниво њихове политичке сарадње. Неформално делује још од 1974. године, да би 2009. године и формално постао орган ЕУ. Европски савет чине шефови држава или влада држава чланица, његов председник и председник Комисије, с тим што у његовом раду учествује и високи представник ЕУ за спољне послове и безбедносну политику. Члановима Европског савета, када се тако одлучи, у раду може да помаже по један министар, а председнику Комисије један члан Комисије кога он одреди.
Европски савет бира свог председника квалификованом већином на период од две и по године, уз могућност још само једног реизбора. Председник председава и руководи радом Европског савета, обезбеђује припрему за седнице и континуитет рада Европског савета, усклађује ставове и постизање консензуса у оквиру Европског савета, подноси извештај Европском парламенту после сваког састанка Европског савета и представља ЕУ на спољном плану. Садашњи председник је Доналд Туск, бивши председник владе Пољске. Све седнице Европског савета одржавају се у Бриселу (Белгија).
За разлику од других органа ЕУ делокруг и начин рада Европског савета није строго регулисан. То му обезбеђује ефикасност у решавању најзначајнијих проблема у функционисању и развоју ЕУ и утврђивање дугорочне стратегије ЕУ. Европски савет даје неопходне подстицаје за развој ЕУ и утврђује опште политичке смернице, из чега, опет, произлази да он нема овлашћење да доноси обавезујуће одлуке за државе чланице. Ипак, у пресудним тренуцима за опстанак и будућност европских интегративних процеса Европски савет је имао одлучујући позитиван утицај и тако оправдао своју улогу утврђену уговорима.
Европски савет се састаје четири пута годишње, сазива га његов председник. Европском савету помаже у раду Генерални секретаријат Савета (министара).
Европски савет, по правилу, одлучује једногласно, односно консензусом. О процедуралним питањима се одлучује простом већином, док се квалификованом већином (која се утврђује на начин утврђен уговорима) одлучује о саставу Савета (министара) и председаву одговарајућим саветом (изузимајући Савет за спољне послове, односно Савет за опште послове). Председник Европског савета и председник Комисије не учествују у гласању када одлучује Европски савет.
11. Делокруг Европског парламента
Европски парламент је представничко тело грађана ЕУ, са законодавним, контролним и буџетским надлежностима. Европски парламент чине непосредно посланици – изабрани представници грађана ЕУ са мандатом од 5 година. Садашњи сазив ЕП изабран је на изборима 2014. године. Посланика има 751 (укључујући ту и председника) и њихов број начелно одговара броју држављана држава чланица чије грађане заступају, с тим да свака од држава чланица има најмање шест а највише 96 посланика. Посланици се групишу по политичкој а не по националној припадности. 
Избори за европски парламент одржавају се у свакој држави чланици посебно, независно од националних избора или истовремено са њима, на непосредним изборима, слободним и тајним гласањем.
Европски парламент бира из својих редова председника и његов биро. Седиште Европског парламента налази се у Стразбуру (Француска), али ради и у Бриселу и Луксембургу. Европски парламент држи годишње заседање – састаје се другог уторка у марту. Међутим, на захтев већине од укупног броја својих чланова, Савета или Комисије, Европски парламент може одржати и ванредно заседање.
Европски парламент има значајну законодавну функцију: 
– 
усваја, заједно са Саветом, прописе на предлог Европске комисије, 
– 
одлучује (даје сагласност) о проширењу и о међународним споразумима и
– 
разматра План рада Комисије од које може да тражи односно да покрене иницијативу за доношење прописа ради спровођења уговора.
ЕП има и контролну функцију:
– 
врши демократски надзор над радом осталих органа ЕУ, 
– 
бира Европског омбудсмана,
– 
бира председника Комисије и може да гласа о поверењу Комисији што за последицу има то да су чланови Комисије дужни да поднесу колективну оставку (у том случају Високи представник ЕУ за спољне послове и безбедносну политику подноси оставку само на функције које обавља у Комисији),
– 
одобрава завршни рачун, односно начин на који је ЕУ буџет потрошен, 
– 
разматра петиције које Европском парламенту може поднети сваки грађанин ЕУ, као и свако физичко и правно лице које има пребивалиште, односно седиште у некој држави чланици,
– 
разматра монетарну политику са Европском централном банком,
– поставља питања Комисији и Савету, 
– 
одржава слушања на одређене теме, односно Европски савет и Савет (министара) могу бити и саслушани од стране Европског парламента, 
– 
образује привремени анкетни одбор ради испитивања тврдњи о повреди или лошој примени права ЕУ и друго.
Европски парламент одлучује већином гласова присутних чланова, уколико уговорима за поједине случајеве није другачије пред­виђено. 
Европски парламент бира Европског омбудсмана после сваког избора Европског парламента и то за период мандата представника 
грађана (посланика) у новом сазиву, што значи на период од пет година. Мандат Европског омбудсмана може да се обнови.
Европски омбудсман је потпуно независан у вршењу својих функција. Он је овлашћен да прима жалбе које се односе на случајеве лоше управе од стране институције/органа или тела ЕУ (овде су изузете одлуке Суда правде ЕУ) од сваког грађанина ЕУ или сваког физичког или правног лица које има пребивалиште, односно седиште у некој држави чланици. У случајевима када после претходно спроведене истраге Европски омбудсман констатује случај лоше управе, он о томе обавештава одговарајућу институцију, која је поводом тога дужна да му достави своје мишљење. По добијању мишљења Европски омбудсман доставља одговарајући извештај Европском парламенту, одговарајућој институцији и подносиоцу жалбе. Сваке године Европски омбудсман подноси извештај Европском парламенту о резултатима својих истрага.
12. Делокруг Савета ЕУ (Савет министара)
Савет има специфичну и значајну улогу у систему ЕУ. Он, пре свега, обавља законодавну функцију, заједно са Европским парламентом, што значи да заједно са овим усваја законске акте у прописаном законодавном поступку. Такође, заједно са Европским парламентом, Савет учествује у усвајању буџета ЕУ. Савет утврђује политику и усклађује активности у складу са својим делокругом утврђеним уговорима. Више од 150 радних тела и комитета, у којима раде представници националних држава, припремају рад и одлуке министара у различитим конфигурацијама Савета.
Савет својим одлукама преноси на Комисију овлашћења за спровођење прописа које доноси, с тим што у посебним случајевима може сам спроводити одлуке које је донео.
За припрему рада Савета и за извршавање задатака које му он повери одговоран је Комитет сталних представника, састављен од представника влада држава чланица.
Да би се квалитетно обављао рад Савета образован је и Генерални секретаријат, под руководством генералног секретара, кога именује Савет.
Савет има и координативну улогу и улогу да представља Владе држава чланица, преко министра одређеног ресора, па се састав Савета мења у зависности од ресора коме је посвећена седница Савета. У том смислу, постоји десет различитих састава у којима заседа Савет. Дакле, то је једно тело, али нема фиксни састав чланова. Такође, нема хијерархије између различитих састава, али када је реч о питањима у вези са усклађивањем активности држава чланица у области спољне политике, онда се састаје Савет за спољне послове (Foreign Affairs Council), који ради и као Савет за опште послове (General Affairs Council), који иначе има задатак и да координира рад осталих ресорних заседања Савета, као и да припрема састанке Европског савета, у сарадњи са председником Европског савета и Комисијом. 
Свако заседање Савета је подељено у два дела, на тај начин што је први део посвећен расправи о прописима ЕУ, а други осталим важним активностима. Савет има седиште у Бриселу, с тим што се нека његова заседања одржавају и у Луксембургу.
С изузетком Савета за спољне послове, којим председава Високи представник ЕУ за спољне послове и безбедносну политику, радом Савета у осталим саставима председава свака од држава чланица у периоду од шест месеци, према редоследу који је унапред одредио Европски савет, поштујући систем равноправне ротације. Главни задаци председавајућег су да унапред, за период свог председавања, утврди датуме одржавања седница Савета, припреми предлог дневног реда за седнице, сазива седнице, председава седницама и састанцима тела које за Савет припрема дневни ред – Комитета сталних представника, као и да представља Савет у односима са Комисијом. Председавајући Савета значајно утиче на законодавну и сваку другу активност Савета на тај начин што може да подржи или не подржи неки предлог Комисије у том смислу.
Савет, по правилу, доноси одлуке квалификованом већином. У зависности од питања о којима се гласа, Савет одлуку доноси простом већином (гласом за од стране 15 држава чланица) или квалификованом већином, коју чине гласови 55% држава чланица које представљају најмање 65% становништва ЕУ). За одређена питања тражи се једногласност (консензус). Гласа се о предлогу који је 8 недеља пре гласања био послат националним парламентима који могу да одлуче да ли је предложени акт у складу са принципом супсидијарности. 
13. Делокруг Комисије (Европска комисија)
У делокругу Комисије је да штити општи, односно заједнички интерес ЕУ, пре свега предлагањем и обезбеђивањем спровођења прописа (што ради и Европски суд правде) и припремом и спровођењем политика и буџета ЕУ. Комисија је извршна институција (орган) која главни утицај остварује законодавном иницијативом, односно правом предлагања прописа као и спровођењем прописа које Европски парламент и Савет усвајају. 
Комисија има 28 комесара, по једног из сваке државе чланице, на челу са председником Комисије који им расподељује области за које су одговорни. Мандат чланова Комисије је пет година, с тим што могу бити поново именовани за члана Комисије. 
Кандидата за председника Комисије, после спроведених консултација, Европском парламенту предлаже Европски савет, узимајући у обзир резултате избора за Европски парламент. Уколико предложени кандидат не добије потребну већину у Европском парламенту да би био изабран, Европски савет је дужан да предложи новог кандидата. 
На основу предлога сваке државе чланице и уз сагласност изабраног председника Комисије, Савет усваја листу лица која треба да буду именована за чланове Комисије (комесаре). Комисија подлеже изгласавању поверења од стране Европског парламента. Сваки кандидат за комесара излаже Европском парламенту своју визију, односно представља главне смернице свог будућег рада и одговара на питања. По изгласавању поверења Комисији као целини (колективном органу) од стране Европског парламента, Европски савет именује Комисију. Комисија припрема годишњи план рада, а о питањима која су на дневном реду њених седница одлучује већином гласова својих чланова, мада се одлуке углавном доносе консензусом. У обављању дневних послова Комесарима помажу службеници Комисије организовани у генералне дирекције које су образоване за одговарајуће области јавних политика ЕУ. Генерални директори одговарају за свој рад надлежном комесару. Након што се донесе нека одлука, по правилу се даје у даљи рад надлежном генералном директору да припреми предлог одговарајућег правног акта. Комисија има седиште у Бриселу, а заседа редовно сваке недеље. Рад генералних директората надгледа Генерални секретаријат. 
Иначе, Европски савет, у договору са председником Комисије, именује високог представника ЕУ за спољне послове и безбедносну политику. По истом поступку Европски савет може опозвати високог представника ЕУ за спољне послове и безбедносну политику пре истека мандата.
Високи представник ЕУ за спољне послове и безбедносну политику води заједничку спољну и безбедносну политику ЕУ, у складу са овлашћењима добијеним од Савета. Као члан Комисије и један од њених потпредседника одговоран је за активности ЕУ у међународним односима и координирање осталих аспеката међународне активности ЕУ.
Чланови Комисије су у свом раду независни и могу заступати само интересе ЕУ. У том смислу и државе чланице су се обавезале да ће поштовати независност чланова Комисије. Приликом ступања на дужност чланови Комисије се свечано обавезују да ће за време трајања мандата, као и после његовог престанка, поштовати обавезе које произлазе из те функције, односно да ће се уздржати од сваке активности која је неспојива са њиховим обавезама.
Основни задатак Комисије је да се стара о примени уговора (оснивачких) и других аката које доносе институције/органи ЕУ у државама чланицама и институцијама/органима ЕУ, због чега је често називана „чувар Уговора“. Она је, у ствари, дужна да надгледа примену права ЕУ и да у случају повреде права о томе да образложено мишљење. Уколико повреда права не буде отклоњена, Комисија може изнети предмет пред Суд правде.
Комисија предузима потребне иницијативе за унапређење и заштиту интереса ЕУ и представља ЕУ у међународним односима (што укључује и обављање преговара у име ЕУ ради закључивања међународних уговора), са изузетком заједничке спољне и безбедносне политике. Комисија има задатак да обезбеди успешно функционисање јединственог – унутрашњег тржишта.
Сваке године, најкасније месец дана пре почетка редовног заседања Европског парламента, Комисија објављује извештај о активностима ЕУ у протеклом периоду.
У извршавању послова који су у њеној надлежности Комисија је овлашћена да самостално доноси одговарајуће правне акте (уредбе, упутства и одлуке), као што је, на пример, случај код њених интервенција у случају повреде правила конкуренције.
14. Делокруг Европске централне банке
Европска централна банка управља заједничком валутом евром и ради пре свега у циљу одржавања стабилности цена, односно подржава општу економску и монетарну политику ЕУ у правцу стварања услова за рад и развој.
Европска централна банка (енгл. ECB) и националне централне банке чине Европски систем централних банака (енгл. ESCB), који води монетарну политику. Државе чланице чија монета није евро и њихове централне банке задржавају своје надлежности у монетарној области.
Једино је ЕЦБ овлашћена да одобрава емитовање евра, а само она и националне централне банке држава чланица могу емитовати такве новчанице. У вршењу својих надлежности ЕЦБ је независна, а то су дужни да поштују институције/органи и тела ЕУ, као и владе држава чланица.
Европска централна банка доноси мере које су неопходне за остваривање задатака који су јој поверени. Европска централна банка је правно лице, а њено седиште је у Франкфурту (Немачка).
С циљем обављања задатака Европског система централних банака (даље: ЕСЦБ), ЕЦБ доноси уредбе, одлуке, препоруке и мишљења. Уредба као акт ЕЦБ-а има опште дејство, сваки њен елемент је обавезан и директно се примењује у свакој држави чланици, док је одлука обавезна у сваком њеном елементу за оне субјекте на које се односи. С друге стране, препоруке и мишљења не обавезују. Исто тако, ЕЦБ је овлашћена да изриче новчане казне и друге финансијске санкције предузећима у државама чланицама уколико она не поштују своје обавезе које су засноване на уредбама и одлукама ЕЦБ-а.
Треба истаћи да се о законитости уредби и одлука ЕЦБ-а може тражити тумачење Суда правде, али не и о законитости необавезујућих аката (препорука и мишљења).
Органи одлучивања ЕЦБ-а руководе ЕСЦБ-ом, а то су Савет ЕЦБ-а и Извршни одбор. Савет ЕЦБ-а чине чланови Извршног одбора ЕЦБ-а и гувернери националних централних банака. Оперативно руковођење ЕЦБ-ом врши Извршни одбор, а председника, потпредседника и остале чланове Извршног одбора (четворо) именује Европски савет између личности признатог угледа и искуства у монетарној и банкарској области, на препоруку Савета и после консултација са Европским парламентом и Саветом ЕЦБ-а. Иначе, само држављани земаља чланица могу бити чланови Извршног одбора. Чланови Извршног одбора имају мандат од осам година, а иста лица не могу бити поново бирана на исту функцију.
Европска централна банка подноси Европском парламенту, Савету и Комисији, као и Европском савету, годишњи извештај о активностима ЕСЦБ-а и о монетарној политици за претходну и за текућу годину.
15. Делокруг Европске инвестиционе банке
У делокругу Европске инвестиционе банке (ЕИБ) јесте да обезбеди финансирање пројеката који служе остваривању циљева ЕУ, како у ЕУ тако и ван ње, пре свега раст запослености и општи развој, затим да подржи активности усмерене ка спречавању штетних последица климатских промена, као и да промовише политике ЕУ у иностранству.
ЕИБ зајми новац на тржишту капитала и даље га позајмљује под повољним условима за спровођење пројеката који су у функцији остваривања циљева ЕУ. Средства која пласира ЕИБ нису из буџета ЕУ, а већина (90%) датих позајмица се реализује унутар ЕУ.
Средства изнад 25 милиона евра ЕИБ даје непосредно, а када су у питању мање суме, отвара кредитне линије за друге финансијске институције које затим позајмљују средства под повољним условима крајњим корисницима. 
Све државе чланице ЕУ су власници ЕИБ-а, а њени органи су:
– 
Борд гувернера (кога чине министри финансија држава чланица) који утврђује општу политику кредитирања, 
– 
Борд директора, на челу са председником ЕИБ-а, кога чини 28 чланова које постављају државе чланице и једног члана кога поставља Комисија; Борд директора одобрава кредитне операције банке, 
– 
Управљачки одбор, извршно тело банке, који се бави дневним пословањем, 
– 
Ревизорски одбор, који врше провере пословања и операција банке. 
Различита одељења Банке спроводе одлуке руководства банке. 
16. Делокруг Ревизорског суда
Ревизорски суд је састављен од по једног представника свих држава чланица. Својом одлуком Савет усваја листу чланова Ревизорског суда, сачињену на основу предлога држава чланица, после консултовања Европског парламента. Чланови Ревизорског суда се именују на период од шест година и могу се поново именовати на исту функцију. Они између себе именују председника Ревизорског суда, на период од три године, с тим што се његов мандат може обновити.
Чланови Ревизорског суда обављају своје дужности потпуно независно и у општем интересу ЕУ. Бирају се међу личностима које припадају или су припадале установама рачуноводствене контроле у својим државама или које су посебно стручне за ову професију. Приликом ступања на дужност они се свечано обавезују да ће за време трајања мандата, као и после његовог престанка, поштовати обавезе које произлазе из те функције, односно да ће се уздржати од сваке активности која је неспојива са њиховим обавезама.
Седиште Ревизорског суда је у Луксембургу.
Ревизије овог суда су углавном усмерене ка Комисији, јер је она орган који задужен за спровођење буџета ЕУ, односно Комисија управља са 80% европских фондова.
Ревизорски суд врши рачуноводствену контролу, односно проверава све приходе и расходе ЕУ, односно контролише све приходе и расходе сваког органа или тела чији је оснивач ЕУ. Такође врши и ревизију учинка, односно проверава да ли се утрошком средстава из фондова ЕУ постижу циљеви због којих су они успостављени и да ли се то чини на економичан начин.
Он доставља Европском парламенту и Савету изјаву о исправности пословних књига и о законитости и правилности спроведених трансакција, која се објављује у „Службеном листу Европске уније“.
По истеку сваке финансијске године Ревизорски суд израђује годишње извештаје, који се достављају институцијама ЕУ и објављују у „Службеном листу Европске уније“, заједно са одговорима тих институција на запажања Ревизорског суда.
Ревизорски суд може на своју иницијативу достављати у облику посебних извештаја запажања о посебним питањима или, пак, давати мишљења на захтев неке од институција ЕУ.
17. Надлежност Европског суда правде 
(Суд правде ЕУ)
Суд правде ЕУ тумачи право ЕУ како би обезбедио његову уједначену примену у свим државама чланицама ЕУ и решава правне спорове између националних влада и органа ЕУ.
Под одређеним околностима могу такође да му се обрате појединци и организације које желе да предузму мере против органа ЕУ ако сматрају да су им они повредили нека права. 
Суд правде ЕУ се састоји од Суда правде, Основног суда и специјализованих судова.
Суд правде се састоји од по једног судије из сваке државе чланице, што значи да има 28 судија. Седиште Суда правде је у Луксембургу. Суд правде заседа у судским већима или у Великом већу, а може заседати и на Општој седници.
По претходно прибављеном мишљењу одговарајућег одбора о подобности кандидата за судску функцију, судије за Суд правде се именују споразумом влада држава чланица, на период од шест година. Исто лице може бити поново именовано за судију без ограничења. Да би се обезбедио континуитет у раду Суда правде, сваке три године врши се делимична замена судија. Иначе, судије бирају председника Суда правде из својих редова на период од три године, а лице које је већ било председник Суда правде може поново бити бирано на ту функцију без ограничења.
Суду правде у раду помаже 11 општих (генералних) правобранилаца (енгл. Advocate general), који се, такође, по претходно прибављеном мишљењу одговарајућег одбора о подобности кандидата за функцију општег правобраниоца, именују споразумом влада држава чланица на период од шест година. Исто лице може бити поново именовано за општег правобраниоца без ограничења. И када су у питању општи правобраниоци, да би се обезбедио континуитет у раду Суда правде, сваке три године врши се њихова делимична замена (сваки пут по четири општа правобраниоца).
Судије Суда правде и општи правобраниоци се именују између лица која испуњавају услове за избор на највише правосудне функције у својим државама или су истакнути правници признате стручности, који својим досадашњим поступањем гарантују независност у свом раду.
Општи правобранилац је дужан да, поступајући непристрасно и независно, изврши свестрану анализу предмета који му је поверен и предложи решење у складу са правом ЕУ. Тако обрађен предмет општи правобранилац предаје судији известиоцу, који предлаже Суду правде да донесе одговарајућу пресуду.
Основни суд је надлежан за вођење првостепеног поступка како би се Суд правде растеретио одређених врста предмета. Основни суд заседа у већима. На предлог Суда правде, Савет утврђује у којим правним предметима поступа Основни суд. У одређеним случајевима против пресуда Основног суда може се улагати жалба Суду правде.
Основни суд је састављен од најмање по једног судије из сваке државе чланице. И судије Основног суда се, по претходно прибављеном 
мишљењу одговарајућег одбора о подобности кандидата за функцију судије, именују споразумом влада држава чланица на период од шест година, с тим што исто лице може бити поново именовано за судију без ограничења. Да би се обезбедио континуитет у раду Основног суда, сваке три године врши се делимична замена судија. Судије бирају председника Основног суда из својих редова на период од три године, а овај може бити поново биран за ту функцију без ограничења.
Чланови Основног суда се бирају међу лицима која поседују способности које се траже за обављање судских функција у државама из којих потичу и која својим досадашњим поступањем гарантују независност у свом раду. Основни суд има седиште у Луксембургу.
Европски парламент и Савет, одлучујући у одговарајућем законодавном поступку, могу установити специјалне судове, који се придружују Основном суду. Ови судови у свом делокругу имају вођење првостепеног поступка код неких врста тужби у посебним областима. Одлуке специјализованих судова могу бити предмет жалбе Основном суду. Чланови специјализованих судова се бирају између лица чија је независност изван сваке сумње и која поседују способности које се траже за обављање судске функције у државама из којих потичу, а њих именује Савет.
Осим када су у питању препоруке и мишљења као необавезујући акти, Суд правде контролише законитост правних аката донетих у одговарајућем законодавном поступку, аката Савета, Комисије, Европске централне банке (ЕЦБ), аката Европског парламента и Европског савета која имају правно дејство према трећим лицима, као и законитост аката органа или тела ЕУ која имају правно дејство према трећим лицима. У таквим случајевима, Суд правде поступа као уставни суд.
Суд правде је надлежан да пресудом одлучује о тужбама које поднесу државе чланице, Европски парламент, Савет или Комисија, које се односе на повреду уговора (оснивачких) или сваког другог прописа који се односи на њихову примену, битне повреде правила поступка, злоупотребу овлашћења или ненадлежност.
У вези са донесеним пресудама по наведеним предметима, Суд правде има овлашћење да изриче финансијске санкције уколико Комисија покрене одговарајући поступак због неизвршења пресуде од стране државе чланице.
Такође, из напред наведених разлога, и свако физичко или правно лице може против одлука донетих против њега поднети тужбу Суду правде, као и против одлука које су донете у виду уредбе упућене неком другом лицу, али које га непосредно погађају.
Суд правде је надлежан да одлучује и у свим споровима између ЕУ и њених службеника. Уколико је тужба основана, Суд правде оглашава ништавним оспоравани акт, односно која дејства акта који је проглашен ништавним остају на снази.
Суд државе чланице (нижи суд или суд највише инстанце) може да упути захтев Суду правде да донесе одлуку у вези са тумачењем уговора (оснивачких) и исправности у тумачењу аката које су донели институције ЕУ, органи или тела ЕУ, као претходном питању.
Подношење тужбе се објављује у „Службеном листу Европске уније“, a тужба се доставља туженој страни, која има право на одговор. Затим се за тај предмет именују судија известилац и општи правобранилац. Државе чланице и институције ЕУ пред Судом правде заступа пуномоћник, који се именује за сваки предмет посебно. Остале странке у поступку мора заступати професионални бранилац – адвокат.
18. Заједничке додирне тачке ЕУ и Савета Европе
Савет Европе и ЕУ деле пре свега исте заједничке основне вредности –људска права, демократију и владавину права, али су два одвојена субјекта који имају различите, донекле комплементарне улоге.
Савет Европе као европска регионална организација настала 1949. године повезује 47 европских држава чланица, како би утврдиле заједнички низ минималних правних стандарда у већем броју области. Савет Европе затим прати испуњавање оних стандарда у државама чланицама којима су оне приступиле. Такође обезбеђује и техничку помоћ у имплементацији стандарда, често у партнерству са ЕУ. Седиште му је у Стразбуру у Француској.
ЕУ се базира на истим стандардима али има за циљ дубљу политичку и економску интеграцију држава чланица ЕУ. Државе Европе које стреме чланству у ЕУ су по правилу чланице Савета Европе, па ЕУ заједно са Саветом Европе подржава спровођење стандарда обе ове организације у тим државама. Такође, у праћењу испуњености услова за чланство у ЕУ органи ЕУ прате извештаје Савета Европе о испуњености стандарда Савета Европе у државама кандидатима за ЕУ. 
Након Лисабонског споразума, који је проширио делокруг рада ЕУ на неке области у којима Савет Европе већ дужи низ година делује и поседује значајну експертизу, дошло је до даљег приближавања ових регионалних међународних организација у активностима усмереним на нпр. сузбијање трговине људима, сексуалног искоришћавања деце или насиља над женама. Пошто је овим споразумом ЕУ добила правни субјективитет, омогућено јој је да приступи Европској конвенцији о људским правима, као и другим споразумима Савета Европе. 
19. Поступак припреме прописа ЕУ
Стандардна (уобичајена) процедура доношења прописа подразумева да Европски парламент потврђује прописе заједно са Саветом, а на предлог Комисије која води процес припреме прописа. Пре него Комисија предложи нови пропис, врши процену ефеката прописа 
– економску, друштвену и процену ефеката по животну средину. Приликом израде студије утицаја прописа Комисија по потреби консултује заинтересоване стране, нпр. невладине организације, локалне власти или представнике привреде или других дела друштва. За стручна питања користе се налази експерата из релевантних области. Постоји могућност учешћа јавности преко наменске интернет странице. Постоји такође могућност да национални парламенти изразе резерву уколико мисле да би конкретно питање у вези са којим је предложен пропис, требало да се решава на националном нивоу.
Европски парламент и Савет паралелно читају предлог прописа и могу да предложе амандмане, а уколико не могу да се усагласе око амандмана, врши се тзв. „друго читање“ предлога прописа. Уколико ЕП и Савет не могу да се усагласе у вези са амандманом, ЕП може да блокира доношење прописа. Уколико се усагласе о амандманима, иде се на усвајање прописа. Седнице ЕП се по правилу уживо преносе, као и неке седнице Савета.
20. Улога Комитета сталних представника 
у фази припреме прописа
За добру припрему седница Савета, али и као својеврстан облик контроле рада Комисије у вези са припремом и спровођењем прописа, за различите области образована су од стране Савета посебна тела – одбори/комитети и радне групе, које чине представници – стручна лица из држава чланица. 
За припрему рада Савета и за извршавање задатака које му он повери образован је Комитет сталних представника (енгл. COREPER), састављен од сталних представника влада држава чланица (на нивоу амбасадора). На седницама Комитета сталних представника и у бројним радним групама на нижем нивоу, чији рад он координира, решава се највећи број спорних питања у вези са предлозима, која ће се разматрати на Савету. Радом Комитета председава она земља која у том периоду председава ЕУ. 
Овај Комитет има кључну улогу у процесу припреме прописа и одлучивања у ЕУ, јер представља и форум за дијалог између сталних представника међусобно и између њих и седишта њихових националних администрација које су их упутиле у Комитет, али представља и инструмент политичке контроле рада радних група и тимова. 
У комитету се воде претходне расправе да би се неко питање могло изнети на седницу Савета са надом у његово успешно решавање. Зато су у ствари агенде седница Савета огледало успеха у раду на нивоу Комитета. Агенде Савета се састоје од А листе, на којој се налазе питања о којима је постигнута сагласност на овом Комитету и Б листа са стварима које су за даљу дискусију. 
Комитет ради у два састава, тзв. „COREPER I“, кога чине амбасадори – стални представници, који разматрају питања која иду на Савете министара у конфигурацији Општег савета, Савета спољних послова, Савета за економска и финансијска питања и Савета за правосуђе и унутрашње послове, и COREPER II, кога чине заменици сталних представника, а који припрема питања за седнице свих осталих конфигурација Савета. 
21. Улога Специјализованих комитета у поступку 
припремања одлука
За припрему рада Савета и за извршавање задатака које му он повери, као што смо већ истакли, образован је Комитет сталних представника (енгл. COREPER), састављен од сталних представника влада држава чланица (на нивоу амбасадора и њихових заменика). Осим наведеног комитета, образовани су и посебни (специјализовани) стални комитети као помоћ у раду Савета.
Комитет за политичка и безбедносна питања прати међународна догађања у областима које су обухваћене заједничком спољном и безбедносном политиком и доприноси одређивању политика давањем одговарајућег мишљења Савету. Такође, Савет је образовао стални Комитет са циљем обезбеђивања унапређења и јачања оперативне сарадње у области унутрашње безбедности. Наведени комитети, уколико се за то укаже потреба, достављају заједничка мишљења Савету.
Ради усклађивања политика држава чланица у области деловања унутрашњег тржишта Савет је образовао Комитет за економска и финансијска питања, који прати економску и финансијску ситуацију држава чланица и ЕУ, врши надзор над монетарним и финансијским стањем и општим режимом плаћања у државама чланицама, и о томе редовно обавештава и даје своје мишљење Савету и Комисији.
Савет је образовао Комитет за запошљавање, који прати стање запослености и политику запошљавања у ЕУ и државама чланицама и који предлаже мере за подстицање сарадње између држава чланица у области запошљавања и тржишта рада.
Савет је образовао Комитет за социјалну заштиту, који надгледа социјалну ситуацију и развој политика у области социјалне заштите у државама чланицама и у ЕУ и предлаже мере за унапређење сарадње у области социјалне заштите између држава чланица.
Веома важну улогу у поступку разматрања прописа у Европском парламенту, па и у целокупном законодавном поступку, имају одбори Европског парламента, који су бројни, с обзиром на то да су образовани за различите области (за правна питања и унутрашње тржиште, пољопривреду и сеоски развој, буџетску контролу, развој и сарадњу и др.). Они предлажу амандмане на предложене прописе који се затим са предложеним прописом разматрају на заседању Европског парламента.
22. Улога Европског економско-друштвеног комитета Европског комитета регија у поступку припремања одлука
Европском парламенту, Савету и Комисији помажу Економско-друштвени комитет и Комитет регија, који имају саветодавну улогу. Комитете сазивају њихови председници на захтев Европског парламента, Савета или Комисије, а могу се састати и на сопствену иницијативу. Чланови комитета су независни у обављању својих дужности, односно нису дужни да поступају ни по чијим упутствима.
Економско-друштвени комитет чине представници из различитих економских и друштвених области организованог цивилног друштва, посебно представници организација послодаваца и запослених. Има саветодавну улогу и представља „мост“ између грађана ЕУ и њених институција у којима се доносе одлуке.
Економско-друштвени комитет може имати највише 350 чланова, који се именују на предлог националних влада држава чланица на период од пет година и њихов мандат се може обновити. Чланови Економско-друштвеног комитета из својих редова бирају председника на период од две и по године.
Овај комитет заузима значајно место у поступку припремања одлука, а његово консултовање је обавезно у случајевима утврђеним уговорима. Тако, на пример, његово консултовање је обавезно када се у одговарајућем законодавном поступку доносе законски акти којима се предвиђају мере неопходне за остваривање слободног кретања радника, остваривање слободе предузетништва и либерализација посебних услуга.
Такође, Европски парламент, Савет и Комисија могу консултовати овај комитет у свим случајевима када сматрају да је то неопходно. У случајевима када то сматра потребним, Комитет може дати мишљење и на сопствену иницијативу. Мишљење Комитета се, заједно са записником са расправе, доставља Европском парламенту, Савету и Комисији.
Европски комитет регија чине представници регионалних и локалних органа који су изабрани у некој регионалној или локалној заједници или који су политички одговорни пред изборном скупштином. Комитет регија може имати највише 350 чланова, који се именују на период од пет година и њихов мандат се може обновити. Број представника државе чланице зависи до броја њених становника. На основу предлога сваке државе чланице Савет утврђује списак чланова и њихових заменика. Савет, на предлог Комисије, доноси одлуку којом одређује састав Комитета регија а чланови не могу истовремено бити и чланови Европског парламента. Чланови Комитета регија из својих редова бирају председника на период од две и по године.
Основни задатак Комитета регија је да у поступку одлучивања обезбеди да се уваже посебни интереси европских региона, односно интереси грађана ЕУ. Европски парламент, Савет и Комисија обавезни су да консултују Комитет регија у случајевима утврђеним уговорима, односно о предлозима одлука које ће се примењивати на регионалном и локалном нивоу (саобраћај, здравство, образовање, култура, запошљавање, заштита средине и др.), а могу га консултовати и у свим другим случајевима кад оцене да је то неопходно, посебно у вези са питањима преко граничне сарадње. У случајевима када то сматра потребним, Комитет регија може дати мишљење и на сопствену иницијативу. Мишљење Комитета се, заједно са записником са расправе, доставља Европском парламенту, Савету и Комисији.
23. Процедуре за доношење прописа ЕУ
Према Уговору о функционисању ЕУ у вршењу своје надлежности одговарајуће институције ЕУ доносе уредбе, упутства и одлуке – тзв. обавезујуће акте и препоруке и мишљења – тзв. необавезујуће акте. Правни акти ЕУ се доносе на основу образложеног предлога, иницијативе, препоруке, захтева или мишљења.
Тзв. редовни законодавни поступак постоји када Европски парламент и Савет, на предлог Комисије, заједнички усвајају уредбе, упутства и одлуке. У том случају, примењује се поступак који садржи тзв. прво, или и друго, или и треће „читање“ (овом последњем претходи усаглашавање посредством комитета за усаглашавање), у зависности од тога у којој фази поступка су се Европски парламент и Савет сложили о предлогу акта. Парламент и Савет разматрају предлог прописа и могу да предложе амандмане и ако се у „првом читању“ сагласе у погледу амандмана пропис иде на усвајање. Уколико се не усагласе у погледу амандмана иде се на „друго читање“. Уколико се ни тада не усагласе, формира се комитет за усаглашавање са подједнаким бројем чланова из Савета и из Парламента, уз учешће представника Комисије. Када се постигне сагласност на комитету, иде се на усвајање прoписа, у супротном, пропис се не усваја. 
Редовни законодавни поступак се, на пример, примењује у следећим случајевима: када се доносе упутства (директиве) или уредбе којима се предвиђају мере неопходне за остваривање слободног кретања радника, после консултовања са Европским Економско-друштвеним комитетом; када се одлучује о мерама у области социјалног осигурања; када се доноси директива у вези са остваривањем слободе предузетништва, после консултовања са Европским Економско-друштвеним комитетом; када се доноси директива да би се олакшало оснивање и вршење самосталних делатности (признавање диплома, сведочанстава и других исправа, као и усаглашавање прописа држава чланица у овој области); када се усвајају мере за усклађивање прописа држава чланица које за предмет имају успостављање и функционисање унутрашњег тржишта, после консултовања са Европским Економско-друштвеним комитетом; када се усвајају мере за образовање Европског права интелектуалне својине које обезбеђују једнообразну заштиту интелектуалних права у оквиру ЕУ; када се усвајају подстицајне мере с циљем унапређивања сарадње између држава чланица и подршке њиховим активностима у области запошљавања, после консултовања са Европским Економско-друштвеним комитетом и Европским комитетом регија.
С друге стране, посебан законодавни поступак постоји у специфичним случајевима предвиђеним уговорима, када углавном Савет може самостално да усваја прописе, уз учешће Европског парламента (који се консултује или даје сагласност, односно одобрење). Ређе, Европски парламент има могућност да самостално усвоји неки пропис, након што претходно консултује Савет. Посебан законодавни поступак према одредбама Уговора се, на пример, примењује у следећим случајевима: када се усвајају модалитети у вези са правом грађана ЕУ који имају пребивалиште на територији државе чланице чији нису држављани – да бирају и да буду бирани на општинским изборима државе чланице у којој имају пребивалиште, под истим условима као и њени држављани (после консултовања Европског парламента); када се усвајају модалитети у вези са правом грађана ЕУ који имају пребивалиште на територији државе чланице чији нису држављани – да бирају и да буду бирани на изборима за Европски парламент у држави чланици у којој имају пребивалиште, под истим условима као и њени држављани (после консултовања Европског парламента); када се усвајају одредбе којима се врши допуна права грађана ЕУ која произлазе из права грађанства ЕУ – да се слободно крећу и бораве на територији држава чланица, права да бирају и да буду бирани на изборима за Европски парламент и општинским изборима у држави чланици у којој имају пребивалиште и др. (на предлог Комисије и после добијене сагласности од Европског парламента); када се доносе директиве за усклађивање закона, уредби и подзаконских аката држава чланица који директно утичу на успостављање и функционисање унутрашњег тржишта (после консултовања Европског парламента као и са Европским Економско-друштвеним комитетом).
У специфичним случајевима (који су предвиђени уговорима), законска акта могу бити усвајана на иницијативу групе држава чланица или Европског парламента, на препоруку Европске централне банке или на захтев Суда правде или Европске инвестиционе банке. Ово је изузетак од општег правила да по правилу Комисија предлаже на усвајање сва законска акта. У тим случајевима Европски парламент и Савет достављају Комисији предлог акта, с тим што у току поступка за усвајање акта могу затражити мишљење Комисије, а Комисија може дати мишљење и на своју иницијативу.
Комисија може бити законским актом овлашћена да усваја одговарајућа подзаконска акта. Законским актом се прецизно одређују циљеви, садржај, ширина примене и дужина трајања датог овлашћења.
24. Систем посебних тела у поступку извршења прописа 
(„комитологија“)
Прописи које ЕУ усваја по праву овлашћују Комисију да предузима одговарајуће мере, укључујући и усвајање одређених аката, како би обезбедила пуну и уједначену примену. Комитологија означава низ процедура, укључујући састанке репрезентативних комитета, како би се обезбедило да се „чује глас“ држава чланица ЕУ. 
То је дакле систем рада посебних тела – комитета, који су установљени одлуком „законодавца“ Савета, или Савета и Европског парламента, за различите области (заштита средине – више различитих комитета, пољопривреда, рибарство, унутрашње тржиште, трговина, здравље и заштита потрошача, запошљавање и социјална политика, саобраћај, енергетика и др.) и који су, самим тим, бројни (има их више од две стотине). Чине их по један представник из државе чланице, а председава им представник Комисије. Састанке одржавају више пута годишње, по правилу у Бриселу. Пре сваког састанка, Комисија шаље представницима држава позив, агенду и нацрт акта за спровођење прописа. Након састанка, Комисија објављује резултате гласања и сачињава записник о садржају састанка. 
Комисија објављује годишњи извештај о раду ових комитета.
25. Право ЕУ
Европска унија је заједница која почива на идеји владавине права и у смислу вредности за коју се ЕУ залаже, и у смислу правног уређења рада ЕУ. Свако деловање ЕУ мора имати упориште у оснивачким уговорима о којима су се државе чланице изјасниле и сагласиле у демократској процедури. Разноврсни правни акти који институционализују систем Европске уније и омогућавају његово функционисање чине својеврсни „правни систем Европске уније“, односно тзв. комунитарно право. 
Комунитарно право има блиске везе са међународним правом, али се не може у потпуности изједначити са њим. Изворно, комунитарно право је било класично међународно право јер је било засновано међудржавним, оснивачким уговорима из педесетих година прошлог века. Након тога, пре свега деловањем Европског суда правде и под утицајем његових тумачења, мења се правна природа комунитарног права које постаје самостални правни поредак. Као таквог, прихватили су га и државе чланице и њихови национални судови.
Комунитарно право подразумева скуп прописа донесених од стране органа ЕУ, прописа донесених од стране држава чланица у циљу њиховог спровођења, општа правна начела и одлуке Суда правде. Оно је, с једне стране, наднационално и обавезујуће за државе чланице Европске уније, а с друге стране је промењиво, јер државе чланице могу на својим самитима да га допуњују и ревидирају.
На тај начин ствара се један посебан правни поредак и јединствен систем права, који има следеће главне карактеристике:
– 
интегрисан је у националне правне системе свих држава чланица (преко начела директне примене и директног дејства),
– 
обавезује националне судске органе на потпуну примену (према начелу супериорности, односно супремацијом),
– 
субјекти комунитарног права ЕУ су државе чланице и физичка и правна лица под њиховом надлежношћу, којима намеће одређене обавезе и истовремено даје права којим се користе физичка и правна лица, 
– 
државе чланице су обавезне да у оквиру својих надлежности обезбеде примену комунитарног права.
Право ЕУ помаже овој заједници у остваривању њених општих циљева, утврђених оснивачким уговорима и њеним политикама. Извори права ЕУ могу се поделити на примарне и секундарне.
26. Примарни извори права
Примарне изворе права у ЕУ чине оснивачки уговори са њиховим изменама:
– Уговор о оснивању Европске заједнице за угаљ и челик, 
– Уговор о Европској економској заједници, 
– Уговор о оснивању Европске заједнице за атомску енергију, 
– Уговор о спајању, 
– Јединствен европски акт, 
– Уговор о оснивању ЕУ, 
– Уговор из Амстердама, 
– Уговор из Нице и 
– Уговор из Лисабона 
са свим анексима, протоколима, конвенцијама и изјавама који су придодати уз њих, као и сви појединачни уговори о приступању држава чланица ЕУ.
27. Секундарни извори права
Секундарне изворе права у ЕУ чине правни акти институција/органа ЕУ – Европског парламента, Савета, Комисије и Европске централне банке (уредбе, упутства, одлуке), међународни уговори закључени између држава чланица засновани на праву ЕУ, међународни уговори којима се уређују међусобни односи ЕУ и других међународних организација и међународни уговори којима се уређују међусобни односи ЕУ и трећих држава.
28. Прописи и други акти које доносе органи ЕУ
Уредба (енгл. regulations) јесте правни акт који има општу примену – важи за све, обавезујућа је у свим својим деловима и директно се примењује у свим државама чланицама (нема простора за њену примену путем прописа које би на основу ње донела држава чланица).
Упутство, директива (енгл. directive) јесте правни акт који је обавезан за државе чланице на које се односи у погледу циља који треба остварити, с тим што је препуштено држави чланици да својим прописом утврди начин остварења тог циља.
Одлука (енгл. decision) јесте правни акт који је обавезујући у целости за државе чланице, правна и физичка лица на које се односи.
Препоруке (енгл. recommendations) и мишљења (енгл. opinions) нису обавезујући акти и могу бити упућени државама чланицама (свим или појединим), појединим групама или појединцима, које упућују на неко пожељно понашање. Ти акти, иако имају необавезујући карактер, у пракси се уважавају и у потпуности утичу на одређени начин поступања.
Уредбе и директиве које се односе на све државе чланице, као и одлуке у којима није назначено на кога се односе, објављују се у „Службеном листу Европске уније“.
29. Примена права ЕУ и улога Европског суда правде
Једна од низа специфичности права ЕУ јесте то да се оно примењује како на државе чланице, што је карактеристика међународних организација и међународно-правних односа, тако и на правна лица (привредна друштва и друге субјекте) и физичка лица – предузетнике и грађанство ЕУ, што је карактеристично за право суверених држава (принцип непосредног дејства).
Према Уговору о функционисању ЕУ за спровођење правно обавезујућих аката ЕУ државе чланице предузимају све мере које су предвиђене њиховим унутрашњим правом. Када су неопходни једнообразни услови за спровођење правно обавезујућих аката ЕУ, надлежност за спровођење ових аката поверава се Комисији.
Према Уговору о функционисању ЕУ примена права ЕУ у пракси од стране држава чланица јесте основа за добро функционисање ЕУ. У том смислу, ЕУ може подржавати напоре држава чланица за унапређење њихове административне способности да спроводе право ЕУ, пре свега 
обезбеђивањем размене информација и запослених у администрацијама држава чланица, као и подршком програмима стручног усавршавања запослених у администрацијама држава чланица.
О поштовању права ЕУ приликом тумачења и примене правних аката ЕУ стара се Суд правде. 
У вези с тим треба нагласити да је Суд правде, користећи наведено овлашћење, кроз своју праксу – доносећи конкретне пресуде, одиграо веома значајну улогу у успостављању принципа преимућства (супремације) права ЕУ над законодавством држава чланица у оним областима у којима су институције/органи ЕУ надлежни да доносе прописе. Овај принцип „непосредног дејства и надређености права ЕУ“ Суд правде ЕУ је у својој пракси примењивао увек када се радило о примени аката ЕУ, без обзира на њихову врсту и правну снагу. При доношењу својих пресуда Суд правде је полазио и од општих принципа садржаних у оснивачким уговорима ЕУ и у уставима држава чланица, као што су, на пример, принципи основних људских права и слобода, „четири основне слободе кретања“ и слично.
30. Правне тековине ЕУ
Када се говори о праву ЕУ и уопште о деловању ЕУ, стручњаци уобичајено користе израз „правне тековине ЕУ“ (фр. acquis communautaire), под којима се подразумевају сва права и обавезе које су преузеле државе чланице ЕУ, односно то су, поред свих наведених примарних и секундарних извора права ЕУ, садржај, начела и политички циљеви оснивачких уговора, мере које се односе на заједничку спољну и безбедносну политику, као и усвојене резолуције и декларације ЕУ.
Током преговора о проширењу ове правне тековине су биле првобитно организоване, односно подељене, у 31 поглавље, да би касније, везано за процес преговора са Хрватском као последњом државом која је ступила у чланство, били подељени у 35 преговарачких поглавља:
1. Слободно кретање робе
2. Слободно кретање радника
3. Право оснивања предузећа и слобода пружања услуга
4. Слободно кретање капитала
5. Јавне набавке
6. Право привредних друштава
7. Право интелектуалне својине
8. Политика конкуренције
9. Финансијске услуге
10. Информационо друштво и медији
11. Пољопривреда и рурални развој
12. Сигурност хране, ветеринарска и фитосанитарна политика
13. Рибарство
14. Транспортна политика
15. Енергетика
16. Опорезивање
17. Економска и монетарна политика
18. Статистика
19. Социјална политика и запошљавање
20. Предузетништво и индустријска политика
21. Трансевропске мреже
22. 
Регионална политика и координација структурних инструмената
23. Правосуђе и основна права
24. Правда, слобода и безбедност
25. Наука и истраживање
26. Образовање и култура
27. Животна средина
28. Заштита потрошача и заштита здравља
29. Царинска унија
30. Спољни односи
31. Спољна, безбедносна и одбрамбена политика
32. Финансијски надзор
33. Финансијске и буџетске одредбе
34. Институције
35. Остало.
О сваком поглављу се преговара посебно. Преговори трају док се ЕУ и држава кандидат не договоре око услова под којима ће држава кандидат ускладити своје законодавство са правним тековинама ЕУ. 
31. Структура ЕУ (области и питања о којима се одлучује, 
односно утврђују заједничке политике у ЕУ)
ЕУ има само надлежности које су јој додељене уговором (принцип преноса). Према овом принципу, ЕУ може деловати само у границама надлежности које државе чланице пренесу на ЕУ путем оснивачких уговора и то у сврху постизања циљева наведених у њима. Надлежности које нису додељене ЕУ путем Уговора остају на државама чланицама ЕУ. Разграничење надлежности између ЕУ и чланица је јасно учињено Лисабонским уговором. Ове надлежности су подељене у три главне категорије:
– искључиве надлежности;
– дељене надлежности и
– подржавајуће надлежности.
Искључиве надлежности су оне области ЕУ (члан 3. Уговора о функционисању Европске уније – ТФЕУ) у којима је само ЕУ способна да 
доноси законе и усваја обавезујућа акта. Земље ЕУ могу саме да то учине само ако их ЕУ овласти за спровођење ових аката. ЕУ има искључиву надлежност у следећим областима:
– царинска унија;
– 
успостављање правила конкуренције неопходних за функционисање унутрашњег тржишта;
– монетарна политика за земље еврозоне;
– 
очување морских биолошких ресурса у оквиру заједничке рибарске политике;
– заједничка трговинска политика;
– 
закључивање међународних споразума под одређеним условима.
Дељене надлежности (члан 4 ТФЕУ) постоје када земље ЕУ и ЕУ могу да доносе законе и доносе правно обавезујуће акте. Земље ЕУ остварују своје надлежности тамо где ЕУ не врши или одлучи да више не врши своју надлежност. Заједничка надлежност између земаља ЕУ и ЕУ постоји у следећим областима:
– унутрашње тржиште;
– 
социјална политика, али само за аспекте посебно дефинисане у Уговору;
– 
економска, социјална и територијална кохезија (регионална политика);
– 
пољопривреда и рибарство (осим очувања морских биолошких извора);
– 
животна средина;
– заштита потрошача;
– транспорт;
– трансевропске мреже;
– енергија;
– подручје слободе, сигурности и правде;
– 
заједничка питања о безбедности у питањима јавног здравства, ограничена на аспекте дефинисане у ТФЕУ;
– истраживање, технолошки развој, простор;
– развојне сарадње и хуманитарне помоћи.
Подржавајуће надлежности (члан 6 ТФЕУ) постоје у областима у којима ЕУ може да интервенише само како би подржала, координирала или допунила деловање земаља ЕУ. Правно обавезујући акти ЕУ у овој области не смеју захтевати усклађивање (хармонизацију) националних закона и прописа са овим прописима ЕУ. Ова надлежност се односи на следеће области:
– заштита и унапређење здравља људи;
– индустрија;
– култура;
– туризам;
– образовање, стручно усавршавање, омладина и спорт;
– цивилна заштита;
– административна сарадња.
Посебне надлежности ЕУ постоје када ЕУ може предузети мере како би осигурала да земље ЕУ координирају своје економске, социјалне и политике запошљавања на нивоу ЕУ.
Заједничку спољну и безбедносну политику ЕУ карактеришу специфичне институционалне карактеристике, као што је ограничено учешће Европске комисије и Европског парламента у поступку доношења одлука и искључивање било каквих законодавних активности. Ту политику дефинише и спроводи Европски савет (који се састоји од шефова држава или влада земаља ЕУ) и Савет (састоји се од представника сваке земље ЕУ на министарском нивоу). Председник Европског савета и високи представник Уније за спољну и сигурносну политику представљају ЕУ у питањима заједничке спољне и безбедносне политике.
У вршењу својих надлежности ЕУ је у обавези да се руководи са два основна начела утврђена чланом 5 Уговора о Европској унији:
– 
сразмерност: садржај и обим активности ЕУ не смеју да превазилазе оно што је неопходно за постизање циљева Уговора;
– 
супсидијарност: у областима у којима ЕУ нема искључиву надлежност, ЕУ може деловати само ако, и у меру у којој се циљ предложене акције не може у довољној мери постићи на нивоу држава чланица, а могао би се боље постићи на нивоу ЕУ.
32. Садржина тзв. Првог стуба ЕУ, Другог стуба ЕУ 
и Трећег стуба ЕУ
Између Уговора из Мастрихта (1993) и Уговора из Лисабона (2009) уобичајена је била подела ЕУ на тзв. стубове. Ова подела је престала да постоји ступањем на снагу Уговора из Лисабона 1. децембра 2009. године, којим је ЕУ добила обједињени правни субјективитет. Због тога питање поделе Европске уније на стубове има пре свега историјски значај, али помаже разумевање генезе садашњих надлежности и структуре ЕУ.
Први стуб ЕУ се односио на правне тековине Европске заједнице, односно правног аспекта, заснивао се на Уговору о Европској заједници (Уговор о Европској економској заједници), Уговору о Европској заједници за атомску енергију и Уговору о Европској заједници за угаљ и челик (истекао 2002. године). 
Први стуб ЕУ је обухватао области у којима је надлежност држава чланица пренесена на институције ЕУ, тј. Заједницу (нпр. царинска унија, унутрашње тржиште, заједничка пољопривредна политика, структуралне политике, економска и монетарна унија, Шенген итд.). Кључна карактеристика овог стуба је била наднационалност, односно монопол Европске комисије на право законодавне иницијативе; раширена употреба гласања квалификованом већином у Савету ЕУ; активна улога Европског парламента; јединствено тумачење прописа Заједнице од стране Суда правде. 
Други стуб ЕУ су чиниле заједничка спољна и безбедносна политика, а његова основна карактеристика јесте примена начина међудржавне, односно међувладине сарадње. То је важило и за Трећи стуб ЕУ, који су чиниле полицијска и правосудна сарадња. Тако је у ова два стуба право законодавне иницијативе Европска комисија делила с државама чланицама или је оно било ограничено на специфичне области активности; Савет ЕУ је био надлежан да одлучује и то по правилу једногласно; Европски парламент имао је искључиво консултативну улогу; Суд правде Европских заједница имао је ограничену надлежност или је уопште није имао.
33. Стицање статуса придруженог члана 
(Споразум о стабилизацији и придруживању)
ЕУ примењује у односу према земљама западног Балкана које желе да постану чланице ЕУ (Албанија, Босна и Херцеговина, Црна Гора, Македонија и Србија) специфичан приступ, тзв. процес стабилизације и придруживања. Он има за циљ постизање стабилности система и институција наведених држава. Главни инструмент у остваривању наведених задатака је Споразум о стабилизацији и придруживању, који се закључује између ЕУ и сваке од придружених држава.
Споразумом о стабилизацији и придруживању прецизирају се општа начела и принципи на којима се заснивају међусобни односи између страна уговорница, политички односи, регионална сарадња, економски односи (слободан проток робе, услуга, људи и капитала) и трговински односи (слободан увоз производа из придружене чланице у државе чланице ЕУ и постепено укидање баријера на увоз производа из држава чланица ЕУ, до оспособљавања домаћег тржишта, примена права и правила конкуренције), као и постепено усклађивање законодавства придружене чланице са правним тековинама ЕУ (aquis).
Период примене Споразума о стабилизацији и придруживању представља, у ствари, временски оквир прилагођавања правног и економског система придружене чланице правима и обавезама које подразумева чланство у ЕУ, како би били испуњени услови за кандидатуру за чланство у ЕУ.
Усклађивање са правним тековинама ЕУ започиње од дана потписивања Споразума о стабилизацији и придруживању, а завршава се окончањем прелазног периода утврђеног овим споразумом. У почетној фази усклађивање се усмерава, пре свега, на основне елементе правних тековина о унутрашњем тржишту, а потом и на друге области у вези са трговином.
Споразум о стабилизацији и придруживању који су парафирале Комисија и будуће придружене чланице мора да одобри Европски парламент, а да би ступио на снагу он подлеже и ратификацији од стране сваке државе чланице, после чега следи потписивање Споразума од стране Савета и придружене чланице.
До потписивања Споразума о стабилизацији и придруживању од стране Савета уобичајена пракса је да се примењује привремени или прелазни споразум, којим се уређује примена појединих делова Споразума о стабилизацији и придруживању који не подлежу ратификацији, као што су, пре свега, режим трговинског промета, односно слободан извоз у земље чланице и постепена либерализација увоза из земаља чланица.
ССП између ЕУ и Србије ступио је на снагу у септембру 2013. године.
34. Критеријуми за пријем у чланство ЕУ
Према Уговору о ЕУ свака држава која поштује вредности на којима је утемељена ЕУ (поштовање људског достојанства, слободе, демократије, једнакости, владавине права и поштовања људских права, под којима се подразумевају и права припадника мањина) и која се обавезује да их унапређује може да упути свој захтев за приступање ЕУ. О овом захтеву обавештавају се Европски парламент и национални парламенти.
При разматрању наведеног захтева у обзир се узимају услови одобрени од стране Европског савета. То значи да државе које то желе могу да постану пуноправне чланице ЕУ уколико испуне следеће критеријуме које је утврдио Европски савет (тзв. копенхашке критеријуме):
– 
да су обезбедиле стабилност институција система, што ће гарантовати демократију, владавину права и поштовање и заштиту људских права и права мањина (политички критеријум),
– 
да су обезбедиле постојање тржишне привреде и услове за постојање привредних субјеката способних да издрже конкуренцију на јединственом (унутрашњем) тржишту ЕУ (економски критеријум),
– 
да прихватају правне тековине ЕУ и да су способне да испуне преузете обавезе које произлазе из чланства у ЕУ, укључујући и оне које произлазе из политичке, економске и монетарне уније (правни критеријум).
Наведени критеријуми су накнадно допуњени још једним критеријумом који је утврдио Европски савет, а то је постојање одговарајућих административних капацитета, односно постојање, пре свега, добро организоване и ефикасне управе (на централном и локалном нивоу) за доследно спровођење преузетих обавеза (тзв. мадридски критеријум).
35. Поступак за стицање статуса чланице ЕУ
Захтев за приступање, са захтевом за оцену усклађености правног и економског система придружене чланице према наведеним критеријумима, упућује се Савету, који по разматрању захтева треба да овласти Комисију да припреми мишљење – тзв. avis о спремности државе која је поднела захтев да отпочне преговоре о чланству у ЕУ. По добијању одговора од државе која је поднела захтев на посебан упитник Комисије (који садржи више хиљада конкретних питања), Комисија даје оцену – мишљење о спремности државе и доставља је Савету који потом даје препоруку Европском савету у вези са поднетим захтевом за приступање.
На основу одговарајуће препоруке Савета Европски савет може да додели статус кандидата држави која је поднела захтев за приступање ЕУ и одмах или накнадно одреди датум отпочињања преговора између ЕУ и државе кандидата. Преговоре води Савет у сарадњи са Комисијом.
У сваком конкретном случају преговарања по извршеној анализи усклађености законодавства земље кандидата са прописима ЕУ (screening), усклађивање са правним тековинама ЕУ распоређују се по одређеним областима – секторским поглављима којих има укупно 35.
По успешно окончаним преговорима израђује се нацрт уговора о приступању, којим се, поред осталог, утврђује тренутак када почиње пуноправно чланство нове државе чланице, као и рокови у којима ће се извршити потпуно преузимање обавеза које проистичу из чланства у ЕУ (нпр. слобода кретања радника). Уговор о приступању, по претходно добијеној сагласности од стране Европског парламента, својом одлуком мора да одобри Савет, који га истовремено и закључује са будућом државом чланицом. Да би уговор о приступању ступио на снагу, подноси се на ратификацију свакој од држава чланица ЕУ.
Према Уговору о ЕУ свака држава чланица, уколико то жели, може да иступи из ЕУ и о томе обавештава Европски савет. Европски савет даје смернице за преговарање о иступању, које води Савет у сарадњи са Комисијом и Високим представником ЕУ за спољне послове и безбедносну политику. Савет, по претходно добијеној сагласности од стране Европског парламента, усваја одлуку о закључењу уговора о иступању, који са дотадашњом државом чланицом закључује Савет.
У марту 2012. Србија је добила статус кандидата за чланство у ЕУ. У складу са одлуком Европског савета у јуну 2013. године да отвори преговоре о придруживању са Србијом, Савет је у децембру 2013. усвојио преговарачки оквир и сложио се да се прва Међувладина конференција са Србијом одржи у јануару 2014. године. Прва Међувладина конференција је одржана 21. јануара 2014. године, означавајући формални почетак преговора са Србијом о придруживању ЕУ.
36. Национална документа којима се уређује 
процес приступања Републике Србије 
Европској унији
Процес приступања Републике Србије Европској унији је веома сложен и дуготрајан, уређен већим бројем националних докумената различитог карактера. Потребно је истаћи следеће најзначајније националне документе:
37. Резолуција о придруживању
Народна скупштина Републике Србије усвојила је 14. октобра 2004. Резолуцију о придруживању Европској унији, на чијој изради је био ангажован скупштински Одбор за европске интеграције у сарадњи са надлежном Владином службом – тадашњом Канцеларијом за придруживање Европској унији и уз сарадњу са организацијама цивилног 
друштва. 
Резолуција је и због тога значајна, као пример доброг заједничког рада Владе, Скупштине и представника грађанског друштва у изради овог документа, успешан је модел дијалога свих заинтересованих учесника у процесу европских интеграција и од суштинске је важности за одржавање друштвеног и политичког консензуса о уласку у Европ-
ску унију.
Резолуција садржи смернице за рад законодавне и извршне власти Републике Србије с циљем достизања Копенханшких критеријума. У том смислу, у Резолуцији се посебно изражава:
– 
потпуна сагласност о уласку у Европску унију као највишем и неоспорном политичком приоритету и о укључивању у програм Партнерство за мир, као елементу заједничке безбедносне структуре европских земаља;
– 
спремност за даље ангажовање на испуњавању политичких услова за улазак у Европску унију. Резолуција наглашава потребу да се правди приведу сва лица осумњичена за злочине почињене током оружаних сукоба у периоду од 1991. до 2000. године на територији бивше СФРЈ.
– 
потпуна сагласност о даљем унапређивању добросуседских односа и свих других видова регионалне сарадње и регионалних иницијатива.
– 
обавеза Народне скупштине да приоритет буде рад на усклађивању домаћег законодавства са правним тековинама Европске уније, а захтева се и увођење посебних процедура за побољшање ефикасности тог процеса.
38. Стратегија комуникације о приступању 
Републике Србије Европској унији
Влада Србије усвојила је на седници одржаној 1. децембра 2011. године „Стратегију комуникације о приступању Републике Србије Европској унији“, која представља оквир за комуникацијске активности Владе. Усвајање стратегије је дошло као резултат сагледавања потребе да се унапреди информисање домаће јавности током преговора, очекујући да ће доћи до значајних промена у свим областима привредног, економског и друштвеног живота, које ће се директно одразити на свакодневни живот грађана Републике Србије, њихова права и обавезе.
Ова стратегија примењиваће се у периоду од њеног усвајања до завршетка преговора о приступању и евентуалног референдума на којем ће се грађани изјашњавати о чланству Републике Србије у Европској унији, а разрађиваће се детаљно у годишњим акционим плановима, за чију припрему је задужено Министарство за европске интеграције у сарадњи са релевантним органима Владе Републике Србије.
39. Национални програм за усвајање правних 
тековина Европске уније
Хармонизација, односно усклађивање домаћег правног поретка са правним поретком Европске уније чини срж преговора и процеса придруживања. У питању је сложен и вишегодишњи процес који је захтевао доношење више националних докумената од којих је важно истаћи Национални програм за усвајање правних тековина Европске уније. То је детаљан, вишегодишњи план усклађивања домаћих прописа са прописима ЕУ на основу кога Влада и јавност могу да прате темпо, обим и квалитет тог усклађивања. Имајући у виду специфичности организације правног поретка ЕУ по областима, право ЕУ је за потребе нашег процеса усклађивања подељено у складу са надлежношћу наших државних органа. Тиме је омогућено лакше планирање рада органа на припреми потребних прописа као и праћење укупних законодавних активности.
Након отпочињања преговора о чланству и ступања на снагу Споразума о стабилизацији и придруживању, уследила је ревизија NPAA, у складу са обавезама које Србија треба да реализује како би испунила критеријуме за чланство у ЕУ.
Tрећи, актуелни Национални програм за усвајање правних тековина Европске уније (NPAA) усвојен 1. марта 2018. године. 
Важно је знати да постоји и пратећи документ – Упутство за прикупљање података о финансијским аспектима спровођења NPAA. Основни циљ Упутства је да се обезбеди методолошки јединствен приступ прикупљању података о финансијским аспектима спровођења „Националног програма за усвајање правних тековина ЕУ (NPAA)“. Упутство се односи како на процењивање висине издатака који су потребни за спровођење NPAA, што је потребно како би Србија испунила критеријуме за чланство у ЕУ, тако и на идентификацију предвиђених извора финансирања.
Квалитетни и поуздани подаци о финансијским аспектима спровођења NPAA биће од кључног значаја за квалитетно програмирање и управљање буџетским средствима и средствима међународне помоћи током процеса преговора за чланство у ЕУ током наредних година.
Истовремено, податке о финансијским аспектима спровођења NPAA је целисходно имати у виду и приликом израде финансијских планова институција. Подаци о финансијским аспектима спровођења NPAA представљају пројекцију преговарачких група о додатним трошковима који су потребни како би земља била до дефинисане године спремна за улазак у ЕУ. У том контексту они не представљају финансијску обавезу за Владу Републике Србије. 
Влада редовно усваја и Извештај о спровођењу националног програма за усвајање правних тековина европске уније (NPAA), како би се водило рачуна о редовном испуњавању зацртаних рокова из националног програма.
40. Одлука о образовању Преговарачког тима за вођење 
преговора о приступању Републике Србије Европској унији
Влада је 2015. године донела Одлуку о образовању Преговарачког тима за вођење преговора о приступању Републике Србије Европској унији, којом је утврђено да Преговарачки тим учествује у изради преговарачких позиција за вођење преговора о приступању Републике Србије Европској унији, у складу са посебним актом Владе и задужен je за вођење преговора о приступању Републике Србије Европској унији, по свим поглављима и у свим фазама преговора о приступању Републике Србије Европској унији, у складу са основом за вођење преговора и закључивање уговора о приступању Републике Србије Европској унији коју утврђује Влада.
У циљу извршавања задатака Преговарачки тим обавља комуникацију са институцијама Европске уније, државама чланицама Европске уније, као и државама које имају статус кандидата за чланство у Европској унији. Преговарачки тим припрема и подноси Влади извештаје о стању преговора после сваког састанка међувладине конференције између Републике Србије и Европске уније, као и посебне извештаје, уколико то Влада затражи.
Преговарачки тим за вођење преговора о приступању Републике Србије Европској унији је на састанку одржаном 18. марта 2016. године усвојио Смернице за сарадњу Преговарачког тима за вођење преговора о приступању Републике Србије Европској унији и преговарачких група са представницима организација цивилног друштва, Националног конвента о Европској унији и Привредне коморе Србије након достављања Резултата скрининга. Текст Смерница је договорен у консултацијама са представницима Националног конвента о ЕУ, организацијама цивилног друштва и других заинтересованих актера и представља основ за сарадњу између преговарачких група и заинтересованих актера током преговора о приступању Републике Србије Европској унији.
41. Одлука о оснивању Координационог тела за процес приступања Републике Србије Европској унији
Влада је марта 2018. године донела актуелну Одлуку о оснивању Координационог тела за процес приступања Републике Србије Европској унији, које разматра најважнија питања и усмерава послове из делокруга органа државне управе у процесу приступања.
У Координационо телo именују се:
1) председник Владе;
2) први потпредседник Владе и министар спољних послова;
3) 
потпредседник Владе и министар грађевинарства, саобраћаја и инфраструктуре;
4) 
потпредседник Владе и министар трговине, туризма и телекомуникација;
5) министар државне управе и локалне самоуправе;
6) министар надлежан за европске интеграције;
7) министар надлежан за финансије;
8) министар надлежан за правду;
9) 
министар надлежан за пољопривреду, шумарство и водопривреду;
10) министар надлежан за заштиту животне средине.
Радом Координационог тела руководи председник Владе, а замењује га члан Координационог тела, којег задужи председник Владе. У раду Координационог тела могу да учествују остали чланови Владе, 
директор Републичког секретаријата за законодавство и генерални секретар Владе и гувернер Народне банке Србије уколико се расправља о темама из њихове надлежности. Стручну и административно-техничку подршку раду Координационог тела пружа Министарство за европске интеграције.
Овом одлуком образован је и Савет Координационог тела ради обављања послова у вези са текућим питањима у процесу приступања Републике Србије Европској унији. Савет Координационог тела чине:
1) министар надлежан за европске интеграције, председник;
2) чланови:
– 
шеф Преговарачког тима;
– 
председници преговарачких група;
– 
државни секретари из министарстава чији представници не руководе преговарачким групама;
– 
представник Народне банке Србије;
– 
представник Републичког секретаријата за законодавство.
У раду Савета Координационог тела учествује представник Канцеларије за сарадњу са цивилним друштвом. Координационо тело даје смернице за рад Савета Координационог тела. Председника и чланове Савета Координационог тела именује Влада посебним решењем. Савет Координационог тела састаје се по потреби. У раду Савета Координационог тела на позив председника учествују чланови Преговарачког тима за вођење преговора о приступању Републике Србије Европској унији.
У случају да се појави потреба за укључивањем других органа и организација у рад Савета Координационог тела, председник може позвати представнике тих органа и организација да учествују у раду седнице Савета Координационог тела.
Овом Одлуком образованo je и 35 преговарачких групa за преговоре о приступању Републике Србије Европској унији, за свако од поглавља преговора. Преговарачка група обавља послове у вези са: 1) учешћем у процесу аналитичког прегледа законодавства (Скрининг); 2) припремом предлога преговарачких позиција за одговарајућа поглавља преговора о приступању Европској унији; 3) израдом, ревизијом и праћењем спровођења Националног програма за усвајање правних тековина Европске уније; 4) поделом надлежности за праћење прописа Европске уније; 5) припремом предлога за планирање комуникацијских активности за одговарајућа поглавља преговора о приступању Европској унији.
42. Фазе у процесу приступања
Процес преговора о приступању Европској унији састоји се од два паралелна процеса: 
1. Процес придруживања Европској унији на основу Споразума о стабилизацији и придруживању, чији је главни циљ обезбеђивање оквира за процес усклађивања националног законодавства са правним тековинама Европске уније, као и за његово спровођење. Кључна институционална обележја процеса придруживања обухватају Савет за стабилизацију и придруживање (ССП), Одбор за стабилизацију и придруживање и пододборе за стабилизацију и придруживање, као и парламентарни одбор за стабилизацију и придруживање; 
2. Процес преговора о приступању Европској унији, који се врши у оквиру међувладине конференције о приступању Републике Србије Европској унији, у којем држава кандидат треба да постигне споразум са земљама чланицама Европске уније о условима њеног приступања Унији. Процес је тренутно организован у 35 преговарачких поглавља правних тековина Европске уније. 
Ова два процеса су тесно повезана и са напретком преговора о приступању Европскоj унији све више ће се спајати у један процес. Међутим, треба их посматрати као одвојене процесе, засноване на различитим правним основама и са различитим задацима. Док се процес придруживања односи на комплетне правне тековине Европске уније, њихово усаглашавање и спровођење у оквиру националног правног поретка до дана ступања у чланство Европске уније, процес преговора се претежно бави специфичним питањима у преношењу правних тековина Европске уније и завршава се окончањем преговора око две године пре ступања у чланство Европске уније. 
Србија, као део Савезне Републике Југославије, постала је део Процеса стабилизације и придруживања (ПСП) новембра 2000. године. Одлука о отварању преговора за закључивање Споразума о стабилизацији и придруживању (у даљем тексту ССП) донета је априла 2005, након прихватања принципа „двоструког колосека“ за преговоре са државном заједницом Србија и Црна Гора, када је ЕУ прихватила одвојене разговоре са Црном Гором и Србијом о трговинским односима у складу са надлежностима република чланица према Уставној повељи државне заједнице СЦГ. Преговори су званично отворени 10. октобра, а прва званична рунда је одржана 7. новембра 2005. године. 
У мају 2006. преговори о ССП су отказани одлуком Европске комисије, да би били обновљени 10. јуна 2007. и успешно окончани парафирањем Споразума о стабилизацији и придруживању 7. новембра 2007. године. 
Споразум о стабилизацији и придруживању и Прелазни споразум о трговини и трговинским питањима (у даљем тексту ПТС) потписани су 29. априла 2008. на састанку Савета за опште послове и спољне односе ЕУ у Луксембургу. 
Ипак, Европска унија је донела одлуку да не примењује ПТС док Србија не оствари задовољавајући ниво сарадње са Међународним кривичним трибуналом у Хагу. Народна скупштина Републике Србије је 9. септембра 2008. ратификовала ССП и ПТС (Закон о потврђивању Споразума о стабилизацији и придруживању између Европских заједница и њихових држава чланица, с једне стране, и Републике Србије, с друге стране, као и Закон о потврђивању Прелазног споразума о трговини и трговинским питањима између Европске заједнице, с једне стране, и Републике Србије, с друге стране). 
ПТС је ступио на снагу 1. фебруара 2010, након што су га потврдиле институције ЕУ, децембра 2009. године. Европска унија је завршила процес ратификације ССП у јулу 2013. године, након што су га све државе чланице ратификовале, а Савет потврдио у име ЕУ. ССП је ступио на снагу 1. септембра 2013. године. Истог дана је престало важење ПТС. 
Паралелно са преговорима о овом Споразуму текао је процес европске интеграције Републике Србије. Народна скупштина је у октобру 2004. усвојила Резолуцију о придруживању Европској унији, којом се истиче да је стратешко опредељење Србије чланство у Европској унији. Влада је јуна 2005. усвојила Националну стратегију Србије за приступање Србије и Црне Горе Европској унији, као кровни документ читавог процеса европске интеграције. Ова Стратегија је предвидела активности које Република Србија треба да предузме до 2012. у свим секторима свога друштва, политике и права, како би била спремна да преузме обавезе које проистичу из чланства у Европској унији, тј. води приступне преговоре. Од 2004. Република Србија сачињава годишње Акционе планове за спровођење Европског партнерства. Иако без правне обавезе, будући да ССП још није био потписан, Република Србија је од 2004. започела и са процесом усклађивања свога законодавства са правном тековином ЕУ, и сваке године је, до 2008, усвајала годишњи Акциони план за усклађивање. 
Потписивањем ССП 2008. Република Србија је започела нову фазу односа са ЕУ, будући да се уговорно обавезала на постепено усклађивање домаћег законодавства са правним тековинама ЕУ, као и на његову доследну примену. 
Према члану 72. ССП Србија је преузела обавезу да у договору са Европском комисијом припреми посебан Програм за спровођење обавеза из ССП. ЕУ прати усклађивање законодавства и спровођење закона из тог програма. Усклађивање је, у складу са чланом 72, почело даном потписивања ССП, у складу са договореним транзиционим роковима. Србијa је 9. октобра 2008. усвојила Национални програм интеграције Републике Србије у ЕУ за период 2008–2012 (НПИ). У дотадашњој пракси процеса проширења ЕУ било је уобичајено да такав документ израђују државе које имају статус кандидата за чланство у ЕУ и које се припремају за почетак приступних преговора. Међутим, Србија је, иако у том тренутку није имала статус кандидата, у циљу исказивања решености да поштује своје уговорне обавезе и показивања стварних административних способности донела одлуку да изради такав програм. Овим документом су биле предвиђене законодавне активности у наредне четири године са циљем даљег усклађивања са правном тековином ЕУ. НПИ је представљао први вишегодишњи програм усклађивања са правном тековином ЕУ. 
Поред преговора о закључивању Споразума о стабилизацији и придруживању, Србија је паралелно преговарало још два споразума са Европском заједницом. Наиме, на предлог Европске комисије, Савет ЕУ је у новембру 2006. године усвојио мандате за преговоре о споразумима о визним олакшицама и споразумима о реадмисији са Босном и Херцеговином, Македонијом, Црном Гором и Србијом.
Циљ ових преговора се огледао у постизању споразума који би олакшали успостављање непосредних контаката између људи као предуслов за јачање и развој свеукупних економских, научних, културних и других односа између уговорних страна.
Како је, међутим, добијање визних олакшица условљено усвајањем и применом јасних правила о борби против илегалне миграције, предуслов за ступање на снагу споразума о визним олакшицама је ступање на снагу споразума о реадмисији, којим свака држава западног Балкана прихвата своје држављане који илегално бораве на територији ЕУ као и друга лица која су преко територије ових држава ушла у ЕУ.
Споразум о визним олакшицама и Споразум о реадмисији између Европске заједнице и Републике Србије потписани 18. септембра 2007. године. Првим се поједностављује процедура и смањују издаци за издавање виза, прецизира које категорије особа имају право на издавање виза на дужи временски период (чак до пет година) са више улазака као и категорије особа које имају право на бесплатне визе. С друге стране, Споразумом о реадмисији успостављају се брзе и ефективне процедуре идентификације, те безбедног и уредног повратка особа које (више) не испуњавају услове уласка, боравка или настањивања на територији било које државе чланице Европске уније или Србије. Споразуми су ступили на снагу 1. јануара 2008. године.
Коначни циљ две стране је било укидање виза за државе западног Балкана, а закључивање Споразума о визним олакшицама и Споразума о реадмисији је требало да буде међукорак на том путу, који би допринео јачању поверења две стране као основног услова за укидање виза.
Дијалог о визној либерализацији са ЕУ је отворен 30. јануара 2008. године. Европска комисија је припремила детаљну „Мапу пута“ са критеријумима које свака држава у процесу визне либерализације треба да испуни. На основу процена да је Србија испунила постављене критеријуме, Европска комисија је 15. јула 2009. године представила Предлог измене Уредбе бр. 539/2001, којом се либерализује визни режим са Републиком Србијом. На састанку министара унутрашњих послова 30. новембра 2009. године донета је одлука о укидању виза за останак до 90 дана за држављане Србије, Црне Горе и Македоније, чиме је ефективно укинут визни резим за грађане Србије после 18 година постојања. Шест месеци касније укинуте су визе и за држављане Босне и Херцеговине и Албаније. 
Србија је званично поднела захтев за пријем у чланство ЕУ 22. децембра 2009. године. Подношење захтева за пријем у чланство представља јасну поруку о намери и спремности Републике Србије да испуни све политичке, привредне, институционалне и правне критеријуме за чланство у ЕУ. 
Савет министара спољних послова ЕУ је 14. јуна 2010. донео одлуку о почетку ратификације ССП са Србијом чиме је Европска комисија добила одобрење да почне процедуру оцењивања захтева Србије за пријем у чланство ЕУ. 
Србија је 25. новембра 2011. добила Упитник ЕК са 2.563 питања на основу којих је ЕК донела своју оцену о могућностима за пријем Србије у ЕУ. Србија је доставила одговоре за 45 радних дана, тј. 31. јануара 2011. На основу одговора које је Србија доставила на Упитник, 12. октобар 2011. ЕК је објавила Мишљење о захтеву Србије за пријем у чланство (тзв. avis) и препоручила давање статуса кандидата Србији и отварање приступних преговора уз списак услова везаних за питање Косова и Метохије. 
На основу мишљења ЕК и напретка у дијалогу са привременим институцијама у Приштини, 1. марта 2012. Европски савет је усвојио закључак о додељивању статуса кандидата Републици Србији. Тиме је Србија званично добила статус кандидата за чланство у ЕУ. У децембру исте године, Европски савет је подржао закључак Савета за опште послове у складу са којим ће Савет отворити приступне преговоре на основу извештаја који ће Европска комисија представити у пролеће 2013. године.
У априлу 2013. Комисија је поднела извештај у којем се предлаже покретање преговора за приступање Републике Србије Европској унији. 
Европски савет је 28. јуна 2013. године донео одлуку о отварању преговора о приступању Републике Србије Европској унији одржавањем међувладине конференције најкасније у јануару 2014. године. 
Након политичке одлуке Европског савета да земља кандидат може да почне са преговорима за улазак у ЕУ, ЕУ усваја преговарачки оквир (енгл. Negotiating Framework). Реч је о документу ЕУ који одређује принципе, суштину и поступке за вођење преговора. На основу тог документа сазива се први састанак међувладине конференције, што представља формални почетак преговора. На том састанку, ЕУ и држава кандидат представљају своја очекивања у вези са преговорима који предстоје. Преговори ће се формално одвијати у облику састанака 
међувладине конференције, при чему ће се по правилу одржавати барем један састанак сваких пола године на министарском нивоу и по један састанак на нивоу заменика (шефа Преговарачког тима). Фреквенција ових састанака може се прилагођавати динамици стварних потреба преговора. 
После формалног отварања преговора почиње фаза аналитичког прегледа законодавства (тј. скрининга), која представља фазу провере и оцене у којој мери је законодавство државе кандидата усклађено са правним тековинама ЕУ. Процес скрининга се обавља за свако преговарачко поглавље. У првој фази процеса скрининга Европска комисија представља правне тековине ЕУ подељене у преговарачка поглавља (енгл. explanatory screening). У следећој фази (енгл. bilateral screening) држава кандидат представља своје законодавство, даје своје оцене усклађености њених прописа са правним тековинама ЕУ, као и планове за постизање потпуне усаглашености. 
На основу извештаја о скринингу Савет усваја документ који се зове резултат скрининга (енгл. Outcome of screening), у коме ЕУ оцењује да ли је држава кандидат достигла довољан ниво усклађености са правним тековинама ЕУ, тако да могу почети преговори о конкретном поглављу. У случају да ЕУ оцени да држава кандидат још није достигла захтевани ниво, одређује мерила за отварање преговора (енгл. opening benchmarks), које треба да држава кандидат испуни као предуслов за отварање преговора у том поглављу. Мерила за отварање преговора по појединим поглављима могу имати различите форме, као што су захтеви за усвајање стратегија и акционих планова, захтеви за испуњавање уговорних обавеза са ЕУ, пре свега спровођење Споразума о стабилизацији и придруживању, те захтеви за усвајање закона и подзаконских аката. Отварање преговора о поглављу за које су била утврђена мерила за отварање преговора може започети тек након одлуке Савета да је држава кандидат испунила та мерила. 
Када је у Савету остварена сагласност да је држава кандидат у одређеном поглављу остварила задовољавајући ниво усаглашености са правним тековинама ЕУ, Савет позива државу кандидата да предложи преговарачку позицију за дато поглавље. У преговарачкој позицији за поједино поглавље држава кандидат представља достигнути ниво усаглашености са правним тековинама ЕУ, програм преосталог усаглашавања, те преглед постојећих и будућих административних капацитета за имплементацију. Поред тога, у преговарачкој позицији држава кандидат дефинише и захтеве за прелазним роковима, односно изузећа у оним сегментима где сматра да, због оправданих разлога, неће бити у могућности да у потпуности пренесе правни поредак ЕУ у домаћи оквир у време предвиђеног приступања ЕУ. Држава кандидат може током преговора доставити ЕУ допуну односно промену преговарачких позиција.
На основу преговарачке позиције државе кандидата за одређено поглавље, Савет усваја заједничку позицију (енгл. European Union common position) као одговор на позицију државе кандидата. У том документу ЕУ може констатовати да је држава кандидат у овом поглављу достигла довољан ниво усаглашености са правним тековинама ЕУ, те да даљи преговори на том поглављу нису потребни. У том случају се поглавље привремено затвара. У већини случајева ЕУ ће констатовати да ниво усклађености није на нивоу који би омогућавао привремено затварање поглавља, те ће одредити мерила које држава кандидат мора да испуни пре затварања поглавља (енгл. closing benchmarks). У појединим значајним поглављима, поготово у поглављима 23 и 24, у тој фази биће одређена међуфазна мерила (енгл. interim benchmarks) и тек након њиховог испуњења биће дефинисана мерила за затварање поглавља (енгл. closing benchmarks). Сем тога, ЕУ ће по правилу тим документом тражити од државе кандидата додатне информације и анализе, поготово у областима где се траже прелазни периоди односно изузећа. 
Процес преговора који у суштини значи процес усаглашавања обе стране обавља се у комуникацији између надлежних институција ЕУ и државе кандидата, а формално се преговори о појединим поглављима отварају и привремено затварају у оквиру састанака међувладине конференције. Значајни принцип преговора јесте да се сва поглавља затварају привремено, што значи да „ништа није договорено, док све није договорено“. Преговори су завршени када је постигнута сагласност државе кандидата и ЕУ у свих 35 поглавља и кад то потврди и Европски савет, што представља и акт формалног завршетка преговора. Све до тог тренутка постоји могућност поновног отварања поглавља у случају да држава кандидат не испуњава преузете обавезе, а што Европска комисија континуирано надгледа. 
Пред сам крај преговора одредиће се и предвиђени датум приступања државе ЕУ, јер је то, између осталог, неопходно за затварање оних поглавља у преговорима који имају финансијске импликације. Европска комисија током трајања преговора извештава Савет о испуњавању критеријума за чланство и преузетих обавеза државе кандидата по преговарачким поглављима, а такође припрема и редовне годишње извештаје о напретку државе у процесу приступања. О току преговора се редовно извештава и Европски парламент. С обзиром на то да је поштовање политичких критеријума нешто што се прати током целог процеса приступања, у случају да се у држави кандидату утврде озбиљна кршење владавине права и демократских принципа, затим кршења људских права и слобода, Савет на предлог Европске комисије, или једне трећине држава чланица, може одлучити о привременом прекиду преговора и условима под којима би били настављени. 
Након формалног завршетка преговора саставља се Уговор о приступању Европској унији. После његовог потписивања, који је отприлике пола године после формалног завршетка преговора, отпочиње процес ратификације како у држави кандидату, тако и у свим државама чланицама. Процес ратификације траје између године и по и две године. Сагласност у погледу приступања државе кандидата даје и Европски парламент.

Важни датуми:
1. 3. 2012.	Србија је постала кандидат за чланство у ЕУ.	
1. 6. 2013.	Европски савет усвојио препоруку Комисије да отвори преговоре са Србијом.	
1. 9. 2013.	Ступање на снагу Споразума о стабилизацији и придруживању	
17. 12. 2013. 	Европски савет усваја преговарачки оквир са Србијом и одлучује да се прва међувладина конференција са Србијом одржи у јануару 2014.	
21. 1. 2014.	Прва међувладина конференција између Европске уније и Србије	
14. 12. 2015.	Друга међувладина конференција о приступању Србије ЕУ, на којој су отворена прва два од укупно 35 преговарачких поглавља. Отворени су преговори о Поглављу 32 – о финансијском надзору и Поглављу 35 (остала питања).	
18. 7. 2016.	Трећа међувладина конференција на којој су отворена преговарачка поглавља: 23 – које се односи на реформу правосуђа и основна права и 24 – које се односи на правду, слободу и безбедност.	
13. 12. 2016.	Четврта међувладина конференција на којој су отворена преговарачка поглавља: 5 – које се односи на јавне набавке и 25 – које се односи на науку и истраживање и које је истог дана затворено.	
27. 2. 2017.	На Петој међувладиној конференцији отворена су два поглавља: Поглавље 26 – које се односи на културу и образовање и Поглавље 20 – предузетништво и индустријску политику. Истог дана привремено је затворено Поглавље 26.	
20. 6. 2017. 	На Шестој међувладиној конференцији у Луксембургу отворена су два поглавља: 7 – о интелектуалној својини и Поглавље 29 – о царинској унији.	
11. 12. 2017.	На међувладиној конференцији у Бриселу отворена су два поглавља: 6 – Компанијско право и 30 – Економски односи са иностранством.	
 6. 2. 2018.	Европска комисија је усвојила „Веродостојну перспективу проширења и појачано ангажовање ЕУ на Западном Балкану“.	
10. 12. 2018.	На међувладиној конференцији у Бриселу отворена су два поглавља: 17 – Економска и монетарна политика и 18 – Статистика.	
27. 6. 2019.	На међувладиној конференцији у Бриселу отворено поглавље 9 – Финансијске услуге.	

43. Коришћење међународне помоћи
Република Србија је почела да прима међународну помоћ у већој мери након 2001. године, како би што ефикасније спроводила свеобухватне друштвене, политичке и економске реформе. У почетку се донаторска подршка углавном састојала од хуманитарне помоћи усмерене на испуњавање хитних социјалних потреба становништва и решавања непосредних потреба – обезбеђивање подршке за увоз електричне енергије и опоравак националних енергетских система, обезбеђивање недостајућих лекова, као и решавање питања избеглица. Након што је потврђена европска перспектива Србије и других држава Западног Балкана, након Солунског самита председника држава и влада чланица Европске уније и држава кандидата, који је одржан у јуну 2003. године, донаторска подршка је више усмеравана ка подршци структурним реформама неопходним у процесу европских интеграција.
Републици Србији су на располагању средства из различитих међународних фондова којима се финансира спровођење стратешких реформи у процесу приступања Србије ЕУ и њен друштвено-економски развој. Основ за њихово коришћење представљају закључени билатерални и мултилатерални међународни оквирни споразуми о развојној сарадњи. 
Међународна развојна помоћ Републици Србији се обезбеђује у виду бесповратних средстава (укључујући хуманитарну помоћ) или као концесионални зајмови, који се одобравају под знатно бољим условима од тржишних.
Донаторску заједницу у Републици Србији чини преко 30 билатералних донатора /развојних партнера, мултилатералних организација и међународних финансијских институција.
Европска унија водећи је давалац бесповратних средстава Републици Србији. Области које се финансирају средствима међународне развојне помоћи у Републици Србији су груписане у девет приоритетних сектора и три тематске области и дефинисане су документом „Национални приоритети за међународну помоћ Републици Србији за период 2014–2017. године, са пројекцијама до 2020. године“. Овај стратешки програмски документ омогућава већу усклађеност међународне развојне помоћи са националним приоритетима како би донаторске интервенције биле комплементарне националним приоритетима и јавним издвајањима из државног буџета за спровођење стратешких реформи. Осим тога, на овај начин се онемогућава преклапање донаторских активности и обезбеђује рационализација ових активности и највећа могућа економичност.
Европска унија је у марту 2014. године успоставила нови инструмент подршке државама које се налазе у процесу придруживања и приступања ЕУ – Инструмент за претприступну помоћ II. 
За период 2014–2020. опредељено је укупно 11,7 милијарди евра, од чега оквирно 1,5 милијарди евра за Републику Србију. Треба, међутим, узети у обзир да је реч о индикативно утврђеном износу, док ће конкретни износи на годишњем нивоу зависити од спремности конкретних програма и пројеката.
Пружајући ову подршку, Европска унија настоји да подстакне спровођење неопходних реформи које су услов за приступање Европској унији и економски и социјални развој. Подршка се најчешће огледа у пружању услуга обуке и стручног усавршавања, у набавци неопходне опреме, изградњи инфраструктуре и слично. Фокус подршке у наредном периоду биће на секторима реформе јавне управе, владавине права, заштите животне средине, запошљавања, образовања, предузетништва, науке и истраживања, саобраћаја, енергетике, пољопривреде итд.
Народна скупштина Републике Србије усвојила је на седници одржаној 26. јуна 2017. године Закон о изменама и допунама Закона о министарствима, којим је основано Министарство за европске интеграције. Министарство је почело са радом даном ступања овог закона на снагу, 27. јуна 2017. године, када је и престала да постоји Канцеларија за европске интеграције Владе Србије.
Министарство за европске интеграције обавља послове државне управе и са њима повезане стручне послове који се, поред основних послова везаних за процес придруживања и преговоре, између осталог односе и на:
– 
успостављање и развој система за коришћење структурних и кохезионих фондова Европске уније;
– 
припрему докумената којим се дефинишу развојни циљеви и приоритети за финансирање из структурних и кохезионих фондова Европске уније;
– 
праћење спровођења, вредновање и извештавање о спровођењу програмских докумената финансираних из структурних и кохезионих фондова Европске уније;
– 
координацију процеса селекције и приоритизације инфраструктурних пројеката за финансирање из средстава Европске уније и осталих извора;
– 
координацију програмирања ИПА средстава, као и идентификацију средстава и утврђивање приоритета за финансирање из ИПА средстава и средстава међународне помоћи;
– 
праћење и извештавање о реализацији ИПА средстава и средстава међународне помоћи у сврху испуњавања стратешких развојних приоритета;
– 
организацију процеса вредновања спровођења ИПА програма;
– 
координацију међународне билатералне и мултилатералне донаторске помоћи Републици Србији.
Извори
1. Клаус-Дитер Борхар, Абецеда права Европске уније, Канцеларија за публикације Европске уније, Европска унија, 2010.
2. Вернер Вајденфелд, Волфганг Веселс, ЕВРОПА од А до Ш: Приручник за европску интеграцију, Фондација „Конрад Аденауер“, 2010.
3. Весна Кнежевић-Предић, Зоран Радивојевић, Како настаје и делује право Европске уније, Службени гласник, Београд, 2009.
4. Весна Кнежевић-Предић, Зоран Радивојевић, Институције Европске уније, Свен, Ниш, 2008.
5. Тања Мишчевић и др, Уговор из Лисабона, сигурна лука или почетак путовања?, Службени гласник – Фондација „Фридрих Еберт“, Београд, 2010.
6. Срђан Мајсторовић и др, Буквар европских интеграција, Република Србија, Влада, Канцеларија за европске интеграције, Београд, 2015. 
7. Резолуција о придруживању Европској унији („Службени гласник РС“, брoj 112/04 )
8. Стратегија комуникације о приступању Републике Србије Европској унији („Службени гласник РС“, брoj 93/11)
9. Одлука о образовању Преговарачког тима за вођење преговора о приступању Републике Србије Европској унији („Службени гласник РС“, број 71/15)

НАПОМЕНА: Путем интернета омогућен је приступ бази података 
EUR-Lex, „приступ праву Европске уније“, која садржи све прописе Европске уније који су објављени у „Службеном листу Европске уније“, на службеним језицима ЕУ – језицима земаља чланица.

На основу члана 100. став 2. Закона о државним службеницима („Службени гласник РС“, бр. 79/05, 81/05 – исправка, 83/05 – исправка, 64/07, 67/07 – исправка, 116/08, 104/09, 99/14, 94/17 и 95/18) и члана 42. став 1. Закона о Влади („Службени гласник РС“, бр. 55/05, 71/05 – исправка, 101/07, 65/08, 16/11, 68/12 – УС, 72/12, 7/14 – УС, 44/14 и 30/18 – др. закон),
Влада доноси
УРЕДБУ
о државном стручном испиту
I. УВОДНЕ ОДРЕДБЕ
Предмет уређења
Члан 1.
Овом уредбом уређује се програм и начин полагања државног стручног испита у државним органима, састав и начин рада комисије за спровођење државног стручног испита, трошкови полагања државног стручног испита, изглед обрасца уверења о положеном државном стручном испиту, начин издавања уверења о положеном државном стручном испиту и начин уписа и вођења евиденције о положеном државном стручном испиту.
Примена одредаба ове уредбе
Члан 2.
Одредбе ове уредбе се примењују на имаоца јавних овлашћења у вршењу поверених послова државне управе који се односе на државни стручни испит.
Ко полаже државни стручни испит
Члан 3.
Државни стручни испит дужан је да полаже државни службеник који је засновао радни однос на неодређено време, ако нема положен државни стручни испит, односно други испит који је у складу са законом прописан као изузетак од полагања државног стручног испита, лице које је на пробном раду и приправник у државном органу (у даљем тексту: кандидат).
Члан 4.
Државни службеник који је премештен на радно место разврстано у најниже звање са стеченим додатним образовањем, дужан је да положи државни стручни испит према програму државног стручног испита за степен образовања који је стекао додатним образовањем.
Члан 5.
Државни стручни испит могу полагати лица са којима је, у складу са законом, закључен уговор о стручном оспособљавању без накнаде, ради стручног оспособљавања, односно стицања радног искуства и услова за полагање државног стручног испита.
Државни стручни испит могу полагати и друга лица заинтересована за рад на пословима за које је услов положен државни стручни испит, а која су се оспособила за самосталан рад у струци, односно самостално обављање послова и имају стечено радно искуство у струци у трајању које је услов за полагање државног стручног испита у степену стручне спреме, односно образовања односног лица.
Члан 6.
Одредбе ове уредбе примењују се на службенике који су дужни да положе државни стручни испит у складу са законом који уређује права и дужности из радног односа запослених у органима аутономних покрајина и јединицама локалне самоуправе.
Одредбе ове уредбе примењују се на запослене код других ималаца јавних овлашћења који обављају поверене послове државне управе.
Члан 7.
Државни стручни испит могу полагати лица која немају положен државни стручни испит, а пријавила су се на јавни конкурс за попуњавање положаја у државном органу у складу са прописима о државним службеницима, односно за попуњавање положаја у aутономној покрајини, јединици локалне самоуправе и граду Београду у складу са прописима о запосленима у аутономним покрајинама и јединицама локалне самоуправе.
II. ПРОГРАМ ДРЖАВНОГ СТРУЧНОГ ИСПИТА
Садржина програма
Члан 8.
На државном стручном испиту проверава се познавање важећих прописа којима су уређене области из испитних предмета.
Области које чине садржину испитних предмета наведене су у Програму државног стручног испита (Прилог), који је одштампан уз ову уредбу и који чини њен саставни део.
Испитни предмети
Члан 9.
Државни стручни испит за кандидате са стеченим високим образовањем на основним академским студијама у обиму од најмање 240 ЕСПБ бодова, мастер академским студијама, специјалистичким академским студијама, специјалистичким струковним студијама, односно на основним студијама у трајању од најмање четири године или специјалистичким студијама на факултету и кандидате са стеченим високим образовањем на основним академским студијама у обиму од 180 ЕСПБ бодова, основним струковним студијама, односно на студијама у трајању до три године (у даљем тексту: кандидати са високим образовањем) обухвата следеће испитне предмете:
1) Уставно уређење;
2) Систем државне управе;
3) Управни поступак и управни спор;
4) Канцеларијско пословање;
5) Радно законодавство;
6) Основи система Европске уније.
Државни стручни испит за кандидате са стеченим средњим образовањем обухвата следеће испитне предмете:
1) Уставно уређење и основи система државне управе;
2) Управни поступак;
3) Канцеларијско пословање;
4) Основи радног законодавства;
5) Основи система Европске уније.
III. НАЧИН ПОЛАГАЊА ДРЖАВНОГ СТРУЧНОГ ИСПИТА
Испитне комисије
Члан 10.
За спровођење државног стручног испита образују се испитне комисије.
Испитне комисије за спровођење државног стручног испита су:
1) Испитна комисија за полагање државног стручног испита за кандидате са високим образовањем;
2) Испитна комисија за полагање државног стручног испита за кандидате са средњим образовањем.
Састав испитне комисије
Члан 11.
Испитна комисија из члана 10. става 2. тачка 1) ове уредбе има председника, заменика председника и четири члана, а испитна комисија из члана 10. става 2. тачка 2) ове уредбе председника, заменика председника и три члана.
Прeдсeдник, зaмeник прeдсeдникa и члaнoви испитних кoмисиjа мoрajу бити држaвни службeници кojи имajу стeчeнo висoкo oбрaзoвaњe нa oснoвним aкaдeмским студиjaмa у oбиму oд нajмaњe 240 EСПБ бoдoвa, мaстeр aкaдeмским студиjaмa, спeциjaлистичким aкaдeмским студиjaмa, спeциjaлистичким струкoвним студиjaмa, oднoснo нa oснoвним студиjaмa у трajaњу oд нajмaњe чeтири гoдинe или спeциjaлистичким студиjaмa нa фaкултeту и нajмaњe сeдaм гoдинa рaднoг искуствa у струци.
Одлучивање испитне комисије
Члан 12.
Испитне комисије за спровођење државног стручног испита из члана 10. ове уредбе (у даљем тексту: испитна комисија) одлучују већином гласова од укупног броја чланова.
Код подељеног броја гласова, одлучује глас председника испитне комисије.
Секретар испитне комисије
Члан 13.
Административне послове за испитну комисију обавља секретар испитне комисије.
Секретар испитне комисије има заменика.
Испитивачи
Члан 14.
За сваки испитни предмет одређују се два испитивача.
Председник, заменик председника и чланови испитне комисије одређују се истовремено и за испитиваче на појединим испитним предметима.
За испитивача се може одредити:
1) државни службеник који има стечено висoкo oбрaзoвaњe нa oснoвним aкaдeмским студиjaмa у oбиму oд нajмaњe 240 EСПБ бoдoвa, мaстeр aкaдeмским студиjaмa, спeциjaлистичким aкaдeмским студиjaмa, спeциjaлистичким струкoвним студиjaмa, oднoснo нa oснoвним студиjaмa у трajaњу oд нajмaњe чeтири гoдинe или спeциjaлистичким студиjaмa нa фaкултeту и нajмaњe пет гoдинa рaднoг искуствa у струци;
2) стручњак у области која је у вези са садржином испитног предмета за коју се одређује за испитивача, који има најмање стечено висoкo oбрaзoвaњe нa oснoвним aкaдeмским студиjaмa у oбиму oд нajмaњe 240 EСПБ бoдoвa, мaстeр aкaдeмским студиjaмa, спeциjaлистичким aкaдeмским студиjaмa, спeциjaлистичким струкoвним студиjaмa, oднoснo нa oснoвним студиjaмa у трajaњу oд нajмaњe чeтири гoдинe или спeциjaлистичким студиjaмa нa фaкултeту и нajмaњe пет гoдинa рaднoг искуствa у струци.
Образовање испитне комисије
Члан 15.
Испитну комисију решењем образује министар надлежан за систем државне управе (у даљем тексту: министар), на период од две 
године.
Решењем о образовању испитне комисије, поред председника, заменика председника и чланова испитне комисије, одређују се и секретар, односно заменик секретара испитне комисије и испитивачи за поједине испитне предмете.
Изузетно, ако су оба испитивача за испитни предмет спречени да учествују у испитном року, министар одређује лице које испуњава услове из члана 14. став 3. ове уредбе за испитивача за тај испитни рок.
Лица која учествују у организацији и спровођењу испита
Члан 16.
Административно-техничку подршку организовању и спровођењу државног стручног испита врше лица која решењем одреди министар.
Накнада за рад
Члан 17.
Председнику, заменику председника, члановима испитне комисије, испитивачима, секретару и заменику секретара испитне комисије, као и лицима која учествују у организацији и спровођењу државног стручног испита припада накнада за рад чију висину решењем утврђује министар.
Захтев за полагање државног стручног испита
Члан 18.
Захтев за полагање државног стручног испита подноси се министарству надлежном за систем државне управе (у даљем тексту: Министарство).
Захтев за полагање државног стручног испита за кандидате са високим образовањем (Образац 1) одштампан је уз ову уредбу и чини њен саставни део.
Захтев за полагање државног стручног испита за кандидате са средњим образовањем (Образац 2) одштампан је уз ову уредбу и чини њен саставни део.
Ако се захтев за полагање државног стручног испита подноси сагласно чл. 3. и 6. ове уредбе, уз захтев се подноси:
1) решење о заснивању радног односа на неодређено време, односно решење о заснивању радног односа приправника на одређено време;
2) решење о утврђеној обавези полагања испита;
3) оверена фотокопија дипломе о стеченом образовању;
4) фотокопија личне карте.
Ако се захтев за полагање државног стручног испита подноси сагласно члану 4. ове уредбе, уз захтев се подноси:
1) решење о премештају на радно место разврстано у најниже звање са стеченим додатним образовањем;
2) решење о утврђеној обавези полагања испита;
3) оверена фотокопија дипломе о стеченом образовању;
4) фотокопија личне карте.
Ако се захтев за полагање државног стручног испита подноси сагласно члану 5. став 1. ове уредбе, уз захтев се подноси:
1) уговор о стручном оспособљавању без накнаде, рaди стручнoг oспoсoбљaвaњa, oднoснo стицaњa рaднoг искуствa и услoвa зa пoлaгaњe испита;
2) оверена фотокопија дипломе о стеченом образовању;
3) фотокопија личне карте.
Ако се захтев за полагање државног стручног испита подноси сагласно члану 5. став 2. ове уредбе, уз захтев се подноси:
1) оверена фотокопија дипломе о стеченом образовању;
2) уверење (потврда) о оспособљености за самосталан рад, односно обављање послова и стеченом радном искуству у струци у трајању које је услов за полагање испита у степену стручне спреме, односно образовања односног лица;
3) фотокопија личне карте.
Ако се захтев за полагање државног стручног испита подноси сагласно члану 7. ове уредбе, уз захтев се подноси:
1) оверена фотокопија дипломе о стеченом образовању;
2) уверење (потврда) о оспособљености за самосталан рад, односно обављање послова и стеченом радном искуству у струци у трајању које је услов за полагање испита у степену стручне спреме, односно образовања односног лица;
3) доказ о пријави на јавни конкурс за попуњавање положаја у државном органу, односно органу аутономне покрајине, јединице локалне самоуправе или градa Београдa;
4) фотокопија личне карте.
Подношење захтева за полагање државног стручног испита
Члан 19.
Захтев за полагање државног стручног испита подноси се најкасније 60 дана пре дана истека рока у коме је кандидат, сагласно закону или другом пропису, дужан да положи испит.
Изузетно, лица из члана 7. ове уредбе дужна су да поднесу захтев за полагање државног стручног испита наредног дана од дана истека рока за подношење пријава на јавни конкурс за попуњавање положаја у државном органу у складу са прописима о државним службеницима, односно за попуњавање положаја у органу аутономне покрајине, јединице локалне самоуправе или града Београда у складу са прописима о запосленима у аутономним покрајинама и јединицама локалне самоуправе.
Захтев за полагање државног стручног испита подноси орган у коме је кандидат запослен, а може га поднети и кандидат, ако орган не поднесе захтев за полагање државног стручног испита у року утврђеном ставом 1. овог члана, као и лица из чл 5. и 7. ове уредбе (у даљем тексту: подносилац захтева).
Одлучивање о захтеву за полагање државног 
стручног испита
Члан 20.
О захтеву за полагање државног стручног испита одлучује овлашћено службено лице Министарства.
Трошкови полагања државног стручног испита
Члан 21.
Орган у коме је кандидат запослен, односно подносилац захтева, дужан је да уплати трошкове полагања државног стручног испита пре полагања испита.
Трошкове полагања државног стручног испита решењем утврђује министар.
Одређивање полагања државног стручног испита
Члан 22.
Испитна комисија, водећи рачуна о року у коме је кандидат дужан да положи државни стрчни испит, одређује дан, месец, годину, време и место полагања испита, о чему обавештава подносиоца захтева, најкасније седам дана пре дана полагања испита.
Изузетно, испитна комисија дужна је да утврди дан, месец, годину, место и време полагања државног стручног испита за лица из члана 7. ове уредбе, тако да се испит одржи најкасније три дана пре истека рока за достављање доказа да је то лице положило државни стручни испит.
Обавештење из ст. 1. и 2. овог члана потписује секретар, односно заменик секретара испитне комисије.
Испитна комисија одређује и распоред испитивача за сваки испитни рок.
Акт о одређивању дана, месеца, године, времена и места полагања државног стручног испита и распореда испитивача за сваки испитни рок потписује председник испитне комисије.
Ток државног стручног испита
Члан 23.
Државни стручни испит се полаже усмено.
Државни стручни испит започиње утврђивањем присуства кандидата на испиту.
Присуство кандидата утврђује секретар, односно заменик секретара испитне комисије.
Полагање испитних предмета
Члан 24.
Кандидат полаже испитни предмет пред испитивачем.
Знање које је кандидат показао из испитног предмета оцењује се посебно описном оценом „положио“ или „није положио“.
Појединачни записник о полагању испитног предмета
Члан 25.
О полагању испитног предмета сачињава се појединачни записник (Образац 3), који је одштампан уз ову уредбу и који чини њен саставни део.
Утврђивање општег успеха кандидата на државном 
стручном испиту
Члан 26.
После завршетка државног стручног испита, испитна комисија на основу појединачних записника испитивача, утврђује општи успех кандидата на испиту, и то:
1) „положио“ – ако је кандидат из свих испитних предмета оцењен описном оценом „положио“;
2) „није положио и упућује се на поправни испит“ – ако је кандидат из једног или два испитна предмета оцењен описном оценом „није положио“;
3) „није положио“ – ако је кандидат из више од два испитна предмета оцењен описном оценом „није положио“.
Општи успех на испиту кандидату саопштава секретар, односно заменик секретара испитне комисије.
Записник о утврђивању општег успеха кандидата
Члан 27.
О утврђивању општег успеха кандидата на државном стручном испиту сачињава се:
1) Записник Испитне комисије о полагању државног стручног испита кандидата са високим образовањем (Образац 4), који је одштампан уз ову уредбу и који чини њен саставни део;
2) Записник Испитне комисије о полагању државног стручног испита кандидата са средњим образовањем (Образац 5), који је одштампан уз ову уредбу и који чини њен саставни део.
Записнике из става 1. овог члана потписују председник, заменик председника, чланови и секретар, односно заменик секретара испитне комисије.
Поправни испит
Члан 28.
Кандидат из члана 26. став 1. тачка 2) ове уредбе позива се на поправни испит, у року који не може бити дужи од 30 дана од дана претходног полагања.
Кандидат који на поправном испиту из једног испитног предмета добије оцену „није положио“ или ако се уредно позван не одазове полагању поправног испита у року из става 1. овог члана, није положио државни стручни испит.
Поновно полагање државног стручног испита
Члан 29.
Кандидат из члана 26. став 1. тачка 3) ове уредбе не може поново полагати државни стручни испит пре истека рока од 30 дана од дана претходног полагања.
Изузетно, кандидат који је дужан да положи државни стручни испит у року утврђеном законом може полагати испит пре истека рока из става 1. овог члана.
Прекид полагања започетог државног стручног испита
Члан 30.
На захтев кандидата испитнa комисијa може одлучити да прекине полагање започетог државног стручног испита ако је због болести или другог оправданог разлога кандидат спречен да настави полагање испита.
Кандидат је дужан да разлоге због којих тражи прекид полагања започетог државног стручног испита учини вероватним.
Прекид полагања започетог испита из става 1. овог члана уноси се у записник из члана 27. ове уредбе.
Рок на који је државни стручни испит прекинут не може бити дужи од 30 дана од дана одржавања започетог испита.
Кандидат који не настави испит у року из става 3. овог члана није положио државни стручни испит.
Право на приговор
Члан 31.
Кандидат који сматра да његов успех из одређеног испитног предмета није правилно оцењен има право приговора испитној комисији наредног радног дана од дана саопштења општег успеха на државном стручном испиту кандидату.
Приговор из става 1. овог члана подноси се преко Министарства.
Полагање испита по приговору
Члан 32.
Кандидат који је изјавио приговор поново полаже испитни предмет на који се приговор односи пред испитном комисијом, наредног радног дана од дана пријема приговора.
О дану, месецу, години, времену и месту полагања поправног испита кандидата обавештава секретар, односно заменик секретара испитне комисије, на начин на који се врше кратка и хитна обавештења.
Знање које је кандидат показао из испитног предмета испитна комисија оцењује описном оценом „положио“ или „није положио“.
О полагању испитног предмета по приговору сачињава се појединачни записник (Образац 6), који је одштампан уз ову уредбу и који чини њен саставни део.
Појединачни записник из става 4. овог члана потписују председник, заменик председника и чланови испитне комисије.
IV. УВЕРЕЊЕ О ПОЛОЖЕНОМ ДРЖАВНОМ СТРУЧНОМ ИСПИТУ
Начин издавања уверења
Члан 33.
На основу утврђеног општег успеха на државном стручном испиту кандидату који је положио испит издаје се уверење о положеном државном стручном испиту.
Уверење о положеном државном стручном испиту издаје министар.
Члан 34.
Уверење о положеном државном стручном испиту може се издати и као електронски документ, у складу са законом.
Садржина уверења
Члан 35.
У уверење о положеном државном стручном испиту уписују се: име и презиме кандидата који је положио државни стручни испит; датум и место рођења; јединствени матични број грађана; назив високошколске установе, врста стеченог образовања и стручни назив, односно назив завршене средње школе и образовни профил; датум полагања државног стручног испита и програм по коме је кандидат положио државни стручни испит.
Образац уверења
Члан 36.
Уверење о положеном државном стручном испиту по програму државног стручног испита за кандидате са високим образовањем издаје се на Обрасцу 7, који је одштампан уз ову уредбу и чини њен саставни део.
Образац из става 1. овог члана израђује се од заштићене стограмске хартије са штампом у плавој боји и садржи грб Републике Србије, у заглављу и средини обрасца.
Уверење о положеном државном стручном испиту по програму државног стручног испита за кандидате са средњим образовањем издаје се на Обрасцу 8, који је одштампан уз ову уредбу и чини њен саставни део.
Образац из става 3. овог члана израђује се од заштићене стограмске хартије са штампом у зеленој боји и садржи грб Републике Србије, у заглављу и средини обрасца.
V. ЕВИДЕНЦИЈА О ПОЛОЖЕНОМ ДРЖАВНОМ СТРУЧНОМ ИСПИТУ
Начин вођења евиденције
Члан 37.
Министарство води Евиденцију о положеном државном стручном испиту (у даљем тексту: Евиденција), као јединствену електронску базу података – у непрекидном низу бројева.
Садржина евиденције
Члан 38.
У Евиденцију се уписује:
1) име и презиме кандидата;
2) јединствени матични број грађана;
3) назив високошколске установе, врста стеченог образовања и стручни назив, односно назив завршене средње школе и образовни профил;
4) назив државног органа, имаоца јавних овлашћења, односно другог послодавца код кога је кандидат запослен;
5) број и датум решења којим је одобрено полагање државног стручног испита;
6) датум полагања испита;
7) подаци о општем успеху на испиту;
8) број и датум издатог уверења о положеном државном стручном испиту.
VI. УСЛУГЕ ЕЛЕКТРОНСКЕ УПРАВЕ
Члан 39.
Ради подношења захтева из члана 18. ове уредбе у електронском облику и електронског управног поступања и електронске комуникације у вези са захтевима из члана 18. ове уредбе, Министарство успоставља софтверско решење које на једном месту омогућава електронско управно поступање, односно поступање у управним стварима електронским путем.
Евиденција из члана 37. ове уредбе саставни је део софтверског решења из става 1. овог члана.
VII. ПРЕЛАЗНЕ И ЗАВРШНЕ ОДРЕДБЕ
Члан 40.
Поступци по захтевима за полагање државног стручног испита који нису окончани до дана почетка примене ове уредбе окончаће се према одредбама уредбе која је важила до дана почетка примене ове уредбе.
Ако после почетка примене ове уредбе коначно решење донето у поступцима из става 1. овог члана буде поништено или укинуто, даљи поступак спроводи се према одредбама ове уредбе.
Члан 41.
Кандидат који је започео полагање државног стручног испита према програму државног стручног испита који је важио до почетка примене ове уредбе, окончаће полагање испита према том програму.
Члан 42.
Министарство ће израдити софтверско решење из члана 39. ове уредбе најкасније у року од 12 месеци од дана ступања на снагу ове уредбе.
До израде софтверског решења из члана 39. ове уредбе образац захтева из члана 18. ст. 2. и 3. ове уредбе у електронској форми преузима се на веб-презентацији Министарства, а подаци у образац захтева уписују се електронским путем.
Члан 42.
Даном почетка примене ове уредбе престаје да важи Уредба о програму и начину полагања државног стручног испита („Службени гласник РС“, бр. 16/09, 84/14, 81/16, 76/17 и 60/18).
Члан 43.
Ова уредба ступа на снагу осмог дана од дана објављивања у „Службеном гласнику Републике Србије“, а примењује се од 1. јануара 2021. године.

05 број 110-11913/2019
У Београду, 4. децембра 2019. године
Влада
Председник,
Ана Брнабић, с.р.

ПРИЛОГ

ПРОГРАМ ДРЖАВНОГ СТРУЧНОГ ИСПИТА
За кандидате са високим образовањем
Уставно уређење
Појам и материја Устава. Почеци и развој уставности у Србији до 1918. године. Уставност у првој југословенској држави. Уставност у другој југословенској држави. Уставност у трећој југословенској држави.
Уставна преамбула. Начела Устава. Република Србија. Носиоци суверености. Владавина права. Подела власти. Политичке странке. Забрана сукоба интереса. Грб, застава и химна. Територија и граница. Главни град. Језик и писмо. Световност државе. Покрајинска аутономија и локална самоуправа. Заштита држављана и Срба у иностранству. Заштита националних мањина. Равноправност полова. Међународни односи. Положај странаца.
Људска и мањинска права и слободе – основна начела, непосредна примена зајемчених права, сврха уставних јемстава, ограничења људских и мањинских права, забрана дискриминације и заштита људских и мањинских права и слобода. Право на достојанство и слободан развој личности. Право на живот. Право на неповредивост физичког и психичког интегритета. Забрана ропства, положаја сличног ропству и принудног рада. Право на слободу и безбедност. Уставни режим лишења слободе – поступање са лицима лишеним слободе и допунска права у случају лишења слободе без одлуке суда. Уставни режим притвора. Право на правично суђење. Посебна права окривљеног. Правна сигурност у оквиру казненог права. Право на рехабилитацију и накнаду штете. Право на једнаку заштиту права и на правно средство. Право на правну личност. Право на држављанство. Слобода кретања. Неповредивост стана. Тајност писама и других средстава општења. Заштита података о личности. Слобода мисли, савести и вероисповести. Положај цркава и верских заједница. Приговор савести. Слобода мишљења и изражавања. Слобода изражавања националне припадности. Подстицање уважавања разлика. Забрана изазивања расне, националне и верске мржње. Слобода медија. Право на обавештеност. Изборно право. Право на учешће у управљању јавним пословима. Слобода окупљања. Слобода удруживања. Право на петицију. Право на уточиште. Право на имовину. Право наслеђивања. Уставни режим права на рад и права на штрајк. Уставни режим породично-правне заштите – право на закључење брака и равноправност супружника, слобода одлучивања о рађању, права детета, права и дужности родитеља, правна заштита породице, мајке, самохраног родитеља и детета. Право на правну помоћ. Уставни режим здравствене и социјалне заштите – здравствена заштита, социјална заштита, пензијско осигурање. Право на образовање, аутономија универзитета и слобода научног и уметничког стварања. Право на здраву животну средину. Посебна права припадника националних мањина.
Економско уређење и јавне финансије. Надлежност Републике Србије. Положај и надлежности Народне скупштине. Састав Народне скупштине – избор народних посланика и конституисање Народне скупштине, положај народних посланика. Имунитет народног посланика. Начин рада и одлучивања у Народној скупштини. Заседања Народне скупштине. Право предлагања закона. Референдум. Распуштање Народне скупштине. Положај и надлежности председника Републике. Проглашење закона. Избор, мандат, замењивање председника Републике и престанак мандата председника Републике. Положај, надлежност, одговорност и састав Владе. Избор и трајање мандата Владе. Интерпелација. Гласање о неповерењу Влади или члану Владе. Гласање о поверењу Влади. Оставка председника Владе и разрешење и оставка члана Владе. Уставни положај државне управе. Уставни положај Заштитника грађана. Војска Србије. Судови – начела судства. Врсте судова – судски систем. Избор судија и престанак судијске функције. Високи савет судства. Јавно тужилаштво – положај, надлежност, оснивање и организација. Републички јавни тужилац. Јавни тужиоци и заменици јавних тужилаца. Систем одговорности у јавном тужилаштву. Државно веће тужилаца. Уставни суд – положај и надлежности. Поступак оцене уставности и законитости и уставна жалба. Састав Уставног суда, избор и именовање судија Уставног суда и престанак дужности судије Уставног суда.
Уставне основе територијалне организације Републике Србије. Аутономне покрајине – појам, оснивање и територија аутономне покрајине. Положај и надлежности аутономних покрајина. Финансијска аутономија и правни акти аутономне покрајине. Локална самоуправа – појам, оснивање, надлежности, органи, правни акти и надзор над радом. Месна самоуправа. Сарадња и удруживање локалне самоуправе. Заштита локалне самоуправе. Финансирање локалне самоуправе.
Хијерархија правних аката. Објављивање закона и других општих аката и забрана њиховог повратног дејства. Законитост управе. Језик поступка. Ванредно стање. Ратно стање. Промена Устава.
Систем државне управе
Извршна власт у Републици Србији. Положај Владе. Састав Владе и положај чланова Владе. Избор Владе – почетак и престанак мандата Владе. Уређење Владе – Кабинет председника Владе и Кабинет потпредседника Владе, савети председника Владе, Генерални секретаријат Владе, Службе Владе, радна тела Владе. Акти Владе. Однос Владе са Народном скупштином и председником Републике. Положај државне управе. Послови државне управе. Начела деловања органа државне управе. Уређење органа државне управе – врсте органа државне управе, образовање органа државне управе и руковођење у органима државне управе. Унутрашње уређење органа државне управе. Прописи које доносе органи државне управе. Управни окрузи. Унутрашњи надзор. Управна инспекција. Инспекцијски надзор. Поверавање послова државне управе. Сукоб надлежности, решавање о жалби, изузеће. Однос органа државне управе са другим органима. Јавност рада и односи са грађанима. Службена употреба језика и писама. Електронска управа. Начела електронске управе. Портал еУправа.
Плански систем Републике Србије. Јавне агенције. Заштитник грађана. Принципи добре управе. Повереник за информације од јавног значаја и заштиту података о личности. Слободан приступ информацијама од јавног значаја. Заштита података о личности. Повереник за заштиту равноправности. Општа забрана дискриминације. Облици дискриминације. Посебни случајеви дискриминације. Политика једнаких могућности заснованих на полу. Агенција за борбу против корупције – надлежност и органи Агенције, сукоб интереса, поклони, пријављивање имовине, план интегритета, превенција корупције. Државна ревизорска институција – оснивање, правни положај, надлежност, организација и начин рада.
Управни поступак и управни спор
Појам управног поступка. Појам управне ствари. Врсте управног поступка. Основна начела управног поступка. Управно поступање. Управни акт. Гарантни акт. Управни уговор. Управне радње. Пружање јавних услуга. Основна правила поступка. Учесници у управном поступку. Надлежност органа. Овлашћено службено лице и одговорност овлашћеног службеног лица. Сарадња и службена помоћ. Странка у управном поступку и њено заступање. Општење органа и странака. Начин општења. Поднесци. Записници. Разгледање списа и обавештавање о току поступка. Обавештавање. Поступци обавештавања. Рокови. Трошкови поступка. Првостепени поступак – покретање поступка и захтеви странака, начин покретања поступка, тренутак покретања поступка, одбацивање захтева странке, захтев да се призна својство странке, покретање поступка и јавно саопштење и спајање управних ствари у један поступак, измена захтева, одустанак од захтева и последице одустанка, поравнање. Прекид поступка. Обустављање поступка. Ток поступка до доношења решења – начин утврђивања чињеница у поступку, дужност органа да прибави податке по службеној дужности, прибaвљaње и уступaње пoдaтaкa o чињeницaмa o кojимa сe вoди службeнa eвидeнциja у информационом систему еЗУП, непосредно одлучивање, привремене мере, испитни поступак, претходно питање, усмена расправа. Доказивање – доказивање чињеница, извођење доказа пред замољеним органом, исправе, сведоци, вештачење, тумачи, увиђај, изјаве странке, обезбеђење доказа. Решење и закључак. Појам решења. Решење колегијалног органа. Заједничко решење. Делимично, допунско и привремено решење. Облици и делови решења. Исправљање грешака у решењу. Рок за издавање решења. Закључак. Правна средства. Приговор. Жалба. Поступање првостепеног органа по жалби. Поступање другостепеног органа по жалби. Посебни случајеви укидања и мењања решења. Понављање поступка. Поништавање коначног решења. Укидање решења. Поништавање, укидање и мењање правноснажног решења на препоруку Заштитника грађана. Правне последице поништавања и укидања решења. Извршење. Вођење евиденција о решавању у управним стварима. Електронско управно поступање – успостављање електронског управног поступања органа, пријем електронског поднеска, електронско достављање, потврда о електронској достави.
Појам и предмет управног спора. Надлежност и састав суда. Странке у управном спору. Предмет управног спора. Покретање спора. Претходни поступак. Утврђивање чињеница. Судске одлуке. Ванредна правна средства. Извршење пресуде.
Канцеларијско пословање
Општа и основна питања канцеларијског пословања: појам канцеларијског пословања, значај и улога канцеларијског пословања, прописи којима је регулисано канцеларијско пословање органа државне управе, основни појмови канцеларијског пословања. Примање поште. Непосредно примање поднесака. Потврда о пријему поднеска. Пријем поште од другог органа државне управе. Пријем поште преко поштанске службе. Отварање и прегледање поште. Поступак са актима и предметима који садрже тајне податке и ознаку степена тајности. Поступак са актима који подлежу таксирању. Пријемни штамбиљ. Распоређивање поште и класификација предмета по материји. Основне евиденције о актима и предметима: картотека предмета, скраћени деловодник, вођење евиденције путем аутоматске обраде података. Помоћне евиденције о актима и предметима: попис аката, вођење евиденције по досијеима. Евидентирање аката који су означени као тајни подаци. Поступак са нерешеним предметима истеком године. Здруживање аката. Омот списа. Достављање аката у рад. Роковник. Развођење аката. Отпремање поште. Архивирање и чување предмета. Архивска књига. Електронско канцеларијско пословање: достава електронских докумената, поступање са документима у електронском канцеларијском пословању, електронска архива. Послови у непосредној вези са канцеларијским пословањем: службени акт, обнављање (реконструкција) предмета, печати и штамбиљи, примање и предаја телефонског саопштења, надзор над применом прописа о канцеларијском пословању, административне таксе. Канцеларијско пословање у судовима. Канцеларијско пословање у јавном тужилаштву. Канцеларијско пословање у органима за вођење прекршајног поступка. Канцеларијско пословање у установама за извршење кривичних санкција.
Радно законодавство
Извори радног права. Међународни извори радног права. Унутрашњи извори радног права. Међусобни однос закона, колективног уговора, правилника о раду и уговора о раду.
Радни односи у државним органима. Појам државних службеника и појам намештеника. Послодавац државних службеника и намештеника. Примена општих прописа о раду и посебног колективног уговора. Начела деловања државних службеника. Права и дужности државних службеника. Спречавање сукоба интереса. Врсте радних места државних службеника. Попуњавање слободних радних места. Престанак рада на положају. Вредновање радне успешности. Напредовање државних службеника. Премештај државних службеника због потребе рада. Стручно усавршавање и оспособљавање. Одговорност државних службеника. Престанак радног односа. Права државних службеника при промени уређења државних органа. Одлучивање о правима и дужностима државних службеника. Уређење кадровског система. Служба за управљање кадровима. Централна кадровска евиденција. Високи службенички савет. Посебна правила о намештеницима. Надлежност управне инспекције над спровођењем прописа о државним службеницима. Плате државних службеника и намештеника.
Радни односи у органима аутономних покрајина и јединицама локалне самоуправе. Појам запослених. Послодавац запослених. Начела деловања службеника. Права и дужности службеника. Врсте радних места службеника. Трајање радног односа. Попуњавање радних места. Премештај службеника. Стручно усавршавање и оспособљавање. Оцењивање службеника и кретање у служби. Дисциплинска одговорност службеника. Одговорност службеника за штету. Престанак 
радног односа. Престанак потреба за радом службеника. Заштита права службеника. Управљање људским ресурсима у локалној самоуправи. Посебне надлежности и овлашћења органа, служби и организација Аутономне покрајине Војводине.
Општи прописи о раду (Закон о раду) – основна права и обавезе и забрана дискриминације. Заснивање радног односа Уговор о правима и обавезама директора. Образовање, стручно оспособљавање и усавршавање. Радно време. Одмори и одсуства. Заштита запослених. Зарада, накнада зараде и друга примања. Права запослених код промене послодавца. Удаљење запосленог са рада. Престанак радног односа. Рад ван радног односа. Организације запослених и послодаваца. Колективни уговори. Надлежност инспекције рада над спровођењем општих прописа о раду.
Једнаке могућности запошљавања по основу пола (једнака доступност послова и положаја по основу пола, заснивање радног односа и радно ангажовање по основу пола, распоређивање и напредовање по основу пола, једнака зарада за исти рад или рад једнаке вредности по основу пола, узнемиравање, сексуално узнемиравање и сексуално уцењивање, престанак радног односа и радног ангажовања по основу пола).
Социјално осигурање. Пензијско и инвалидско осигурање. Осигурање за случај незапослености. Здравствено осигурање.
Основи система Европске уније
Специфичности Европске уније (ЕУ) као субјекта у међународним односима. Државе чланице и државе кандидати за пријем у чланство ЕУ. Ваневропске земље и територије које су придружене ЕУ.
Историјат развоја европских интеграционих процеса – настанак европских заједница. Оснивачки акти ЕУ. Реформски уговор ЕУ (Лисабонски уговор). Оснивачки уговори ЕУ који су на снази. Поступак у вези са изменама и допунама уговора на којима се заснива ЕУ. Органи ЕУ. Делокруг Европског савета. Делокруг Европског парламента. Делокруг Савета ЕУ (Савет министара). Делокруг Европске комисије. Делокруг Европске централне банке. Делокруг Европске инвестиционе банке. Делокруг Ревизорског суда. Надлежност Европског суда правде. Заједничке додирне тачке ЕУ и Савета Европе као регионалних европских организација. Поступак припреме прописа ЕУ. Улога Комитета сталних представника у фази припреме прописа. Улога Економског и социјалног комитета и Регионалног комитета у поступку припремања одлука. Улога специјализованих комитета у поступку припремања одлука. Процедуре за доношење прописа ЕУ. Улога система посебних тела у поступку извршења прописа (комитологија). Право ЕУ. Примарни извори права ЕУ. Секундарни извори права ЕУ. Прописи и други акти које доносе органи ЕУ. Примена права ЕУ и улога Европског суда правде. Правне тековине Заједнице. Структура ЕУ (области и питања о којима се одлучује, односно утврђују заједничке политике у ЕУ). Садржина тзв. Првог стуба ЕУ. Садржина тзв. Другог стуба ЕУ. Садржина тзв. Трећег стуба ЕУ. Стицање статуса придружене чланице (споразум о стабилизацији и придруживању и привремени – прелазни споразум). Критеријуми за пријем у чланство ЕУ. Поступак за стицање статуса чланице ЕУ.
Национална документа којима се уређује процес приступања Републике Србије Европској унији. Фазе у процесу приступања. Коришћење међународне помоћи.
За кандидате са средњим образовањем
Уставно уређење и основи система државне управе
Појам и материја Устава. Начела Устава (носиоци суверености, владавина права, подела власти, политичке странке, покрајинска аутономија и локална самоуправа, забрана сукоба интереса, световност државе). Људска и мањинска права и слободе (основна начела, врсте људских и мањинских права и слобода). Основе економског уређења Републике Србије. Народна скупштина – положај, надлежности и састав. Начин рада и одлучивања у Народној скупштини. Положај и надлежности председника Републике. Положај, надлежности и састав Владе. Уставни положај државне управе. Војска Србије. Судови – појам и начела судства. Врсте судова. Јавно тужилаштво. Уставни суд – појам и надлежности. Територијална аутономија – надлежност, органи и финансирање. Локална самоуправа – надлежност, органи и финансирање. Уставност и законитост – хијерархија правних аката. Промена устава.
Положај Владе. Састав Владе и положај чланова Владе. Избор Владе. Уређење Владе – Кабинет председника Владе и кабинет потпредседника Владе, савети председника Владе, Генерални секретаријат Владе, Службе Владе, радна тела Владе. Акти Владе. Положај државне управе. Послови државне управе. Уређење органа државне управе – врсте органа државне управе, образовање органа државне управе и руковођење у органима државне управе. Унутрашње уређење органа државне управе. Прописи које доносе органи државне управе. Поверавање послова државне управе. Јавност рада и односи са грађанима. Службена употреба језика и писама. Електронска управа. Портал еУправа. Заштитник грађана. Принципи добре управе. Повереник за информације од јавног значаја и заштиту података о личности. Слободан приступ информацијама од јавног значаја. Заштита података о личности. Повереник за заштиту равноправности. Општа забрана дискриминације. Облици дискриминације. Посебни случајеви дискриминације. Политика једнаких могућности заснованих на полу. Агенција за борбу против корупције – надлежност и органи Агенције, сукоб интереса, поклони, пријављивање имовине, план интегритета, превенција корупције. Државна ревизорска институција – оснивање, правни положај, надлежност, организација и начин рада.
Управни поступак
Појам управног поступка. Појам управне ствари. Врсте управног поступка. Основна начела управног поступка. Управно поступање – управни акт, гарантни акт, управни уговор, управне радње, пружање јавних услуга. Учесници у управном поступку. Надлежност органа. Овлашћено службено лице и одговорност овлашћеног службеног лица. Сарадња и службена помоћ. Странка у управном поступку и њено заступање. Општење органа и странака. Начин општења. Поднесци. Записници. Разгледање списа и обавештавање о току поступка. Обавештавање. Поступци обавештавања. Рокови. Трошкови поступка. Првостепени поступак: покретање поступка и захтеви странака, начин покретања поступка, тренутак покретања поступка, одбацивање захтева странке, захтев да се призна својство странке, покретање поступка и јавно саопштење и спајање управних ствари у један поступак, измена захтева, одустанак од захтева и последице одустанка, поравнање. Прекид поступка. Обустављање поступка. Ток поступка до доношења решења – начин утврђивања чињеница у поступку, дужност органа да прибави податке по службеној дужности, прибaвљaње и уступaње пoдaтaкa o чињeницaмa o кojимa сe вoди службeнa eвидeнциja у информационом систему еЗУП, непосредно одлучивање, привремене мере, испитни поступак, претходно питање, усмена расправа. Доказивање – доказивање чињеница, извођење доказа пред замољеним органом, исправе, сведоци, вештачење, тумачи, увиђај, изјаве странке, обезбеђење доказа. Решење и закључак. Појам решења. Решење колегијалног органа. Заједничко решење. Делимично, допунско и привремено решење. Облици и делови решења. Исправљање грешака у решењу. Рок за издавање решења. Закључак. Правна средства. Приговор. Жалба. Поступање првостепеног органа по жалби. Поступање другостепеног органа по жалби. Посебни случајеви укидања и мењања решења. Понављање поступка. Поништавање коначног решења. Укидање решења. Поништавање, укидање и мењање правноснажног решења на препоруку Заштитника грађана. Правне последице поништавања и укидања решења. Извршење. Вођење евиденција о решавању у управним стварима. Електронско управно поступање – успостављање електронског управног поступања органа, пријем електронског поднеска, електронско достављање, потврда о електронској достави.
Канцеларијско пословање
Општа и основна питања канцеларијског пословања: појам канцеларијског пословања, значај и улога канцеларијског пословања, прописи којима је регулисано канцеларијско пословање органа државне управе, основни појмови канцеларијског пословања. Примање поште. Непосредно примање поднесака. Потврда о пријему поднеска. Пријем поште од другог органа државне управе. Пријем поште преко поштанске службе. Отварање и прегледање поште. Поступак са актима и предметима који садрже тајне податке и ознаку степена тајности. Поступак са актима који подлежу таксирању. Пријемни штамбиљ. Распоређивање поште и класификација предмета по материји. Основне евиденције о актима и предметима: картотека предмета, скраћени деловодник, вођење евиденције путем аутоматске обраде података. Помоћне евиденције о актима и предметима: попис аката, вођење евиденције по досијеима. Евидентирање аката који су означени као тајни подаци. Поступак са нерешеним предметима истеком године. Здруживање аката. Омот списа. Достављање аката у рад. Роковник. Развођење аката. Отпремање поште. Архивирање и чување предмета. Архивска књига.  Електронско канцеларијско пословање: достава електронских докумената, поступање са документима у електронском канцеларијском пословању, електронска архива. Послови у непосредној вези са канцеларијским пословањем: службени акт, обнављање (реконструкција) предмета, печати и штамбиљи, примање и предаја телефонског саопштења, надзор над применом прописа о канцеларијском пословању, административне таксе. Канцеларијско пословање у судовима. Канцеларијско пословање у јавном тужилаштву. Канцеларијско пословање у органима за вођење прекршајног поступка. Канцеларијско пословање у установама за извршење кривичних санкција.
Основи система радних односа и радни односи 
у органима државне управе
Извори радног права. Међународни извори радног права. Унутрашњи извори радног права. Међусобни однос закона, колективног уговора, правилника о раду и уговора о раду.
Радни односи у државним органима. Појам државних службеника и појам намештеника. Послодавац државних службеника и намештеника. Примена општих прописа о раду и посебног колективног уговора. Начела деловања државних службеника. Права и дужности државних службеника. Спречавање сукоба интереса. Врсте радних места државних службеника. Попуњавање слободних радних места. Престанак рада на положају. Вредновање радне успешности. Напредовање 
државних службеника. Премештај државних службеника због потребе рада. Стручно усавршавање и оспособљавање. Одговорност државних службеника. Престанак радног односа. Права државних службеника при промени уређења државних органа. Одлучивање о правима и дужностима државних службеника. Уређење кадровског система. Служба за управљање кадровима. Централна кадровска евиденција. Високи службенички савет. Посебна правила о намештеницима. Надлежност управне инспекције над спровођењем прописа о државним службеницима. Плате државних службеника и намештеника.
Радни односи у органима аутономних покрајина и јединицама локалне самоуправе. Појам запослених. Послодавац запослених. Начела деловања службеника. Права и дужности службеника. Врсте радних места службеника. Трајање радног односа. Попуњавање радних места. Премештај службеника. Стручно усавршавање и оспособљавање. Оцењивање службеника и кретање у служби. Дисциплинска одговорност службеника. Одговорност службеника за штету. Престанак радног односа. Престанак потреба за радом службеника. Заштита права службеника. Управљање људским ресурсима у локалној самоуправи. Посебне надлежности и овлашћења органа, служби и организација Аутономне покрајине Војводине.
Општи прописи о раду (Закон о раду) – основна права и обавезе и забрана дискриминације. Заснивање радног односа. Уговор о правима и обавезама директора. Образовање, стручно оспособљавање и усавршавање. Радно време. Одмори и одсуства. Заштита запослених. Зарада, накнада зараде и друга примања. Права запослених код промене послодавца. Удаљење запосленог са рада. Престанак радног односа. Рад ван радног односа. Организације запослених и послодаваца. Колективни уговори. Надлежност инспекције рада над спровођењем општих прописа о раду.
Једнаке могућности запошљавања по основу пола (једнака доступност послова и положаја по основу пола, заснивање радног односа и радно ангажовање по основу пола, распоређивање и напредовање по основу пола, једнака зарада за исти рад или рад једнаке вредности по основу пола, узнемиравање, сексуално узнемиравање и сексуално уцењивање, престанак радног односа и радног ангажовања по основу пола).
Социјално осигурање. Пензијско и инвалидско осигурање. Оси­гурање за случај незапослености. Здравствено осигурање.
Основи система Европске уније
Специфичности Европске уније (ЕУ) као субјекта у међународним односима. Државе чланице и државе кандидати за пријем у чланство ЕУ. Историјат развоја европских интеграционих процеса – настанак европских заједница. Оснивачки акти ЕУ. Оснивачки уговори ЕУ који су на снази.
Национална документа којима се уређује процес приступања Републике Србије Европској унији. Фазе у процесу приступања. Коришћење међународне помоћи.
Поступак у вези са изменама и допунама уговора на којима се заснива ЕУ. Органи ЕУ и њихов делокруг. Поступак припреме прописа ЕУ. Процедуре за доношење прописа ЕУ. Прописи и други акти које доносе органи ЕУ. Примена прописа ЕУ из улога Европског суда правде. Правне тековине Заједнице. Структура ЕУ (области и питања о којима се одлучује, односно утврђују заједничке политике у ЕУ). Стицање статуса придружене чланице (споразум о стабилизацији и придруживању и привремени – прелазни споразум). Критеријуми за пријем у чланство ЕУ. Поступак за стицање статуса чланице ЕУ.

П Р И Р У Ч Н И К
ЗА ПОЛАГАЊЕ ДРЖАВНОГ СТРУЧНОГ ИСПИТА
Пето издање

Ауто­ри
Градимир Ненадовић (Уставно уређење)
Тамара Стојчевић (Систем државне управе)
др Јасмина Бенмансур (Управни поступак и управни спор) 
др Јасмина Бенмансур (Канцеларијско пословање) 
Јана Љубичић (Радно законодавство)
Дражен Маравић (Основи система Европске уније)

Из­да­вач
Министарство државне управе и локалне самоуправе 

За из­да­ва­ча
др Александар Мартиновић
министар државне управе и локалне самоуправе

Уред­ни­к
Јасмина Бенмансур
помоћник министра државне управе и локалне самоуправе

Рецензент
проф. др Зоран Лончар
Правни факултет Универзитета у Новом Саду

Тираж 3.000

ISBN 978-86-920653-7-8